STADIONUL OLIMPIC MÜNCHEN, GERMANIA
6 SEPTEMBRIE 1972
În majoritatea zilelor, stadionul găzduiește 80.000 de spectatori.
Dar azi au venit la un serviciu funerar.
O ceremonie pentru 11 sportivi din Israel,
uciși ieri în tentativa eșuată a luptătorilor palestinieni
de a obține eliberarea unor arabi.
Operațiunea a fost executată de Septembrie Negru.
Trebuia să punem capăt acestei organizații.
Operațiunea a fost o combinație de răzbunare, descurajare,
o încercare de a demonstra comunității internaționale
că acest lucru nu va rămâne nepedepsit.
Mossadul a făcut o listă și a început să-i caute.
După ce au reușit să ucidă mulți lideri din Septembrie Negru,
s-au concentrat pe Ali Hassan Salameh.
Era ținta numărul unu.
Mossadul a avut realizări aproape de neconceput și inimaginabile.
A fost lansată operațiunea Lillehammer,
iar aceasta a fost un eșec operațional.
Au ucis ținta greșită.
EXECUTAT
După șase ani, Menachem Begin, noul prim-ministru,
a considerat că era o treabă neterminată.
Salameh era terorist.
Era un asasin.
Begin dă ordinul:
„Găsiți-l și ucideți-l!”
AGENȚIA CENTRALĂ DE INFORMAȚII
SECRETIZAT
OPERAȚIUNI DE SPIONAJ
OPERAȚIUNEA MÂNIA LUI DUMNEZEU PARTEA A DOUA
În ultimele 18 luni, o serie de arabi au fost
aruncați în aer sau împușcați în Europa.
Dar, la Lillehammer,
în mod inexplicabil, israelienii au lăsat dovezi în urma lor.
Doi bărbați au folosit pistoale de calibrul 5,6 cu amortizor,
ca cele folosite la asasinarea arabilor din Roma și Paris.
Cu patru zile mai devreme, israelienii veniseră la Lillehammer după Salameh,
creierul atacului de la olimpiadă.
SAINT-TROPEZ, RIVIERA FRANCEZĂ, IULIE, 1973
Pe atunci, eram la Saint-Tropez.
Cântam în restaurante.
Eram cântăreți.
Eram în stradă. Un polițist vine și zice:
„Contactează-ți familia, fiindcă ai o problemă acasă.”
„E o problemă în Norvegia, cu Ahmed.”
„Nu știu ce se întâmplă.” Mi-au spus că e mort.
Dar credeam că e un accident de mașină sau o cauză naturală, din păcate.
Fusese asasinat de serviciul secret, de Mossad.
Îmi era ca un frate. Era călăuza noastră.
A călătorit mult, iar într-o zi s-a regăsit în țările scandinave.
S-a stabilit acolo. Și-a cunoscut soția, pe Torill.
Lucra și locuia la Lillehammer.
Era profesor de karate.
Era chelner.
Nu avea legături cu palestinienii.
Deloc.
De aceea, pentru noi, a fost mai mult decât o tragedie,
o neînțelegere totală.
Ahmed Bouchikhi a fost împușcat în apropierea unui parc.
În parc erau doi îndrăgostiți care se sărutau
și care au văzut mașina plecând.
Mașina era albă și au văzut numărul.
Regula de aur: nu mai folosești mașina aia.
Dar Dan Arbel își cumpărase niște instrumente
și le lăsase în portbagajul mașinii.
A doua zi, el ia mașina și pleacă.
Cu el era Marianne Gladnikoff.
În loc să ia trenul spre Oslo, așa cum trebuiau,
au mers cu mașina.
Și nu doar că au mers cu mașina,
dar Dan Arbel s-a dus să returneze mașina agenției de închiriere,
ceea ce nu faci niciodată.
Poliția i-a arestat pe Dan Arbel și Marianne Gladnikoff.
Vorbesc imediat.
Arbel avea o problemă: era claustrofob.
Nu suporta să fie într-un spațiu închis.
Era gata să vorbească dacă deschideau ușa.
Au deschis ușa și a vorbit.
A dat multe informații despre misiunile
și numele liderilor din Mossad din Europa.
Le-a dat adresa apartamentului
în care așteptau Sylvia Raphael și alți câțiva membri.
Iar poliția a reușit să-i aresteze.
Era dureros deoarece cu cât progresam mai mult,
cu atât pricepeam mai puțin, căci Mossadul e un serviciu
cunoscut în toată lumea.
Dar, până la urmă,
nu e imun la asemenea gafe.
Din fericire, unii au fost arestați și condamnați.
A devenit o problemă de stat.
Ministrul de externe a informat Ambasada Israelului la Oslo
că nu va fi nicio…
că nu va fi posibilă eliberarea prizonierilor
și nici nu vor putea fi vizitați.
Dan Arbel, Sylvia Raphael și Marianne Gladnikoff sunt în închisoare
și are loc un proces.
CURTEA SUPREMĂ A NORVEGIEI
Aceleași scene de securitate s-au repetat zi de zi,
iar cei șase acuzați sunt duși la tribunal sub escortă
în ultimul drum înainte de amânare.
Procurorul, dl Hakan Vika,
a spus că cel puțin unul dintre lideri a fost prins
și a cerut sentințe între șase și nouă ani
pentru complicitate la crimă.
Procuratura a susținut că organizația israeliană de informații, Mossad,
înființează un tribunal pentru a lupta contra terorismului arab.
Dar crima e crimă, indiferent de făptuitor și de mobil.
Au fost condamnați și a durat ceva timp
ca Israelul să negocieze eliberarea și recuperarea lor.
Aproape toți părtașii la operațiune ajung în închisoare în Norvegia.
Dar, în 22 de luni, au ieșit cu toții.
FOSTUL PRIM-MINISTRU AL ISRAELULUI
Israelul nu și-a asumat oficial răspunderea,
dar între noi și norvegieni era clar că noi am făcut-o.
Practic Mossadul a făcut-o.
Ca profesionist, nu înțeleg nici azi
operațiunea israeliană împotriva unui cetățean marocan
care era ospătar în Lillehammer, în Norvegia, a cărui singură vină
a fost asemănarea fizică cu Ali Hassan Salameh.
L-am cunoscut pe Hassan Salameh.
Era de neconceput ca acest tânăr înstărit, care conducea mașini frumoase,
care avea o viață publică extrem de importantă în Beirut,
printr-o întorsătură ciudată a sorții
să fi ajuns chelner lângă Cercul Polar, să meargă cu bicicleta
și să trăiască liniștit printre norvegieni.
S-au făcut multe greșeli operaționale,
unele dintre ele în afara programului foarte restrâns,
pentru că șeful operațiunii era același Mike Harari,
care a condus personal zeci,
poate sute de operațiuni de succes.
Dar acum a eșuat și a făcut o greșeală și…
o nedreptate față de acest cetățean marocan nevinovat.
E incredibil că Israelul nu și-a cerut scuze.
Pe bune.
Dacă dai peste cineva, îi ceri scuze.
Dacă ucizi pe cineva din greșeală, unde sunt scuzele? E grav.
Cumnata mea nu și-a refăcut viața.
A trăit cu această tragedie.
Au făcut-o să semneze că nu va vorbi despre asta.
FĂRĂ RECUNOAȘTEREA RĂSPUNDERII O MOARTE NEFERICITĂ
În cele din urmă, după mai mulți ani,
Israelul a fost de acord să plătească despăgubiri familiei sale.
750.000 DE COROANE NORVEGIENE 500.000 DE DOLARI AZI
Operațiunea Mânia lui Dumnezeu a fost oprită imediat.
Și toți au fost aduși înapoi. S-a oprit totul.
După incidentul de la Lillehammer, Zamir i-a oferit Goldei demisia.
Golda a respins-o imediat.
A spus: „E război.
Trebuie să protejăm viața israelienilor.
Într-un război se pot întâmpla greșeli.”
În ochii Goldei Meir,
am fost atacați doar pentru că suntem evrei.
Suntem atacați doar din cauza refuzului permanent
de a accepta dreptul de a avea un stat independent în patria noastră străveche.
O parte din strategia teroristă palestiniană
era să atace ținte israeliene în Israel
și ținte israeliene în străinătate.
Deci Israelul trebuia să transmită un mesaj evreilor din lume.
„Vă vom ajuta și vă vom proteja interesele.”
Asta face parte din rațiunea de a fi a Israelului.
Uciderea șefilor organizației Septembrie Negru
a fost o misiune extrem de reușită.
O perioadă lungă de timp
nu a mai fost niciun atentat de amploarea celor din Europa împotriva evreilor.
Aceste activități au provocat o întârziere a operațiunilor,
au făcut ca liderii terorii să nu doarmă în același pat noaptea,
deoarece știau că fiecare dintre ei poate fi atins personal,
iar asta le-a întrerupt munca.
Prin uciderea a zece sau 11 arabi în Europa,
Septembrie Negru, în aprilie 1973,
nu mai exista.
Dar singurul care a supraviețuit:
Ali Hassan Salameh.
Foarte ciudat, a scăpat din orice atac
pe care l-am lansat asupra liderilor organizației.
Abu Hassan e unul dintre liderii organizației Septembrie Negru.
Adică era unul dintre lideri, dar nu era liderul suprem.
Personal, am început în anii '60
ca președinte al organizației studențești a Partidului Kataeb din Liban.
AVOCAT
FOST ȘEF AL PARTIDULUI POLITIC CREȘTIN KATAEB
Am fost primul membru al Partidului Kataeb care l-a cunoscut pe Yasser Arafat.
Așa a început comunicarea și prietenia
dintre noi și Abu Hassan Salameh.
E un personaj neobișnuit.
În primul rând, a fost primul care a inventat bombele colet.
Trimitea colete membrilor Mossadului.
Mulți dintre ei au fost răniți, iar unii au murit.
În al doilea rând, a investit mult și a muncit din greu
la deturnarea avioanelor.
A acționat în Europa folosind conducte
și atacând liniile petroliere din Trieste, Italia.
Septembrie Negru nu avea adresă.
Nu știu cât de mare a fost Septembrie Negru.
Să zicem că erau 50 de oameni, iar conducerea se schimba.
JURNALIST, FOST OFIȚER DE INFORMAȚII GERMAN
Am citit rapoartele serviciilor secrete
și ale organizațiilor de poliție despre OEP, despre Septembrie Negru.
Nu l-am găsit pe Ali Hassan Salameh. Numele sunt diferite.
Poate a fost deștept și nu apărea acolo.
Era diplomat.
Era în comitet și era unul dintre oamenii vizibili,
dar nu într-atât încât să-l cunoască lumea.
Lumea cunoștea un tip cu eșarfă.
Îl chema Arafat. Așa se identifica întreaga lume cu cauza palestiniană.
Iar Ali Hassan Salameh nu părea însetat de sânge.
Nu-mi amintesc nicio poză cu el având un kalașnikov în mână.
BEIRUTUL DE VEST, LIBAN
Abu Hassan Salameh s-a stabilit la Beirut
și a înființat așa-numita grupare de „Operațiuni externe”,
a cărei misiune era să lucreze în afara ținuturilor arabe
și, mai ales, în Europa.
SEDIUL ORGANIZAȚIEI DE ELIBERARE A PALESTINEI
Abu Hassan Salameh a devenit șeful unității speciale
care răspundea de protecția lui Yasser Arafat,
numită Forța 17.
Nu călătorea în străinătate,
adică în țările non-arabe,
dacă nu-l avea alături pe Abu Hassan Salameh.
Abu Hassan Salameh a devenit în această etapă
umbra lui Arafat.
Îi dădea sarcini dificile.
Yasser Arafat l-a însărcinat să stabilească un canal secret cu CIA.
Dar în 1973 a existat un acord suplimentar
între Israel și Statele Unite ale Americii
care stipula că, de fiecare dată
când administrația americană
voia să contacteze orice palestinian,
trebuia să informeze Israelul în prealabil.
Mi-a vorbit mult despre asta
și n-am găsit un răspuns până când au avut loc niște răpiri de americani în Liban
sau încercări de a distruge locuri americane.
Am observat situația asta nouă și i-am spus
că, referitor la securitatea Ambasadei SUA
și a tuturor americanilor de pe pământul libanez,
dacă și-ar asuma responsabilitatea
și, dacă ar anunța Ambasada SUA
că există Forța 17
și că Forța 17 e la dispoziția
fiecărui american răpit sau în pericol,
cred că americanii ar fi influențați de asta
și ar deschide o relație secretă cu el, fie direct, fie indirect.
Ulterior, președintele Nixon l-a desemnat pe Robert Ames.
L-a pus să înființeze
un canal de comunicare cu palestinienii.
Robert Ames a fost cel care i-a spus lui Abu Hassan Salameh la prima întâlnire:
„Acum ai ocazia să transmiți
toate gândurile și cerințele tale
administrației americane prin această legătură.”
Yasser Arafat și, desigur, Abu Hassan Salameh
doreau ca America să recunoască Organizația de Eliberare a Palestinei.
CIA s-a uitat la Salameh.
Au decis că poate deveni o sursă potențială
și o posibilă legătură,
o portiță către Arafat și Fatah.
Au reușit când Salameh era pe val.
Acum îl însoțea pe Arafat peste tot.
Salameh s-a căsătorit cu cea mai frumoasă femeie din lume,
Georgina Rizk, care a devenit Miss Univers.
Dră Rizk, felicitări pentru titlul de Miss Univers!
Cum vă simțiți acum, când purtați coroana?
În primul rând, vă mulțumesc.
Sunt foarte fericită. Mă simt grozav.
CIA i-a adus pe el și pe Georgina într-o călătorie,
în luna de miere, în America.
CIA a plătit totul și au venit amândoi în America,
au mers peste tot, inclusiv la Los Angeles și Disney World.
NAȚIUNILE UNITE, 13 NOIEMBRIE 1974
Abu Hassan Salameh a fost cel care a organizat
cu CIA călătoria lui Yasser Arafat la New York.
Punctul central al progresului diplomatic al OEP a fost ONU.
În 1974, Yasser Arafat a fost invitat să se adreseze Adunării Generale.
Acest lucru i-a înfuriat pe israelieni.
Au boicotat ședința
și un grup sionist a susținut că Arafat va plăti cu viața.
Arafat nu doar că a supraviețuit, dar și-a asigurat un loc în istoria ONU.
Am venit cu o ramură de măslin într-o mână
și cu arma de luptător în cealaltă.
Nu lăsați ramura de măslin să cadă din mâna mea.
A început să se spună în Israel
că există o serie de comunicări
între Abu Hassan Salameh și CIA din Beirut.
Principiul formării unei linii de comunicare
între CIA și Abu Hassan era absolut inacceptabil.
Israelul era foarte supărat pentru asta
deoarece el era unul dintre marii lor dușmani.
Israelienii voiau să-l asasineze pe Abu Hassan din două motive.
Voiau să rupă legătura secretă dintre palestinieni și americani.
Ei credeau că această legătură secretă
va sabota relațiile israeliano-americane,
și americanii vor ajunge să recunoască
Organizația de Eliberare a Palestinei.
În al doilea rând, israelienii ucideau
toți liderii palestinieni care cădeau sub controlul lor.
La șase ani după Lillehammer,
la șase ani după sfârșitul organizației Septembrie Negru,
Menachem Begin, noul prim-ministru,
a considerat că e o problemă neterminată,
că acest om ar putea fi un pericol,
nu doar pentru Israel, ci și pentru alte țări.
Era terorist.
Era asasin.
Begin a dat ordinul.
„Găsiți-l și ucideți-l!”
BEIRUT, LIBAN 1978
Erau trei agenți care se pregăteau
pentru asasinarea lui Ali Hassan Salameh.
Kidon, departamentul Mossadului, încă funcționa.
Agentul X a fost trimis la Beirut să-l urmărească pe Salameh.
Misiunea lui era doar de culegere de informații.
I s-a zis să încerce să-l găsească pe Salameh.
Au aflat că Salameh mergea la sauna
hotelului Continental din Beirut.
E o oră neașteptată după-amiaza
și, deodată, din vaporii și fumul din saună,
un bărbat apare complet gol.
E Salameh.
În primul rând, Mossadul a verificat posibilitatea de a-l ucide în saună,
dar și-au dat seama că vor fi multe victime.
De aceea au anulat misiunea.
Apoi Salameh a început să discute cu agentul nostru,
cu agentul X, agentul israelian,
și l-a făcut prieten, un prieten apropiat, care mergea în apartamentul lui.
Au ieșit cu Georgina și sora ei
și au devenit apropiați,
iar tipul ăsta trebuia să aleagă între prietenia lui cu Salameh
și scopul lui.
Apoi decid…
să trimită o femeie.
O chema Erika Mary Chambers.
Poate o fi avut mai multe identități sau mai multe nume,
poate un nume fals de care nu știm.
Era cea mai importantă persoană.
Era studentă britanică.
A decis să studieze în Israel.
În Israel, a fost remarcată de Mossad.
A primit doi ani de educație în cadrul Mossadului
și se potrivea profilului de care aveau nevoie.
Aveau nevoie de agenți care nu foloseau argoul israelian,
care nu semănau cu israelienii,
care nu dădeau impresia că sunt evrei.
Sarcina ei era să-l găsească pe Ali Hassan Salameh
și să se implice în uciderea lui.
Mike Harari vine la ea și spune:
„Trebuie să mergi la Beirut, iar misiunea ta va fi…
să ucizi un om.”
BEIRUT, LIBAN
Avea o carte de vizită pe care scria că lucrează
la o organizație caritabilă pentru copii din Geneva.
AEROPORTUL INTERNAȚIONAL DIN BEIRUT
După o vreme, s-a întâlnit cu Ali Hassan Salameh,
din întâmplare, într-un hotel.
Erika închiriază un apartament
la colțul a două străzi: strada Madame Curie și o altă stradă,
iar fereastra ei dădea spre stradă,
spre Madame Curie,
unde convoiul lui Salameh trecea cel puțin de două ori pe zi.
E foarte ciudată,
foarte bizară, hrănește pisici pe stradă.
Pictează și așteaptă.
Nu se poate spune că nu era protejat.
În față
era un Land Rover plin de teroriști palestinieni
cu mitraliere și kalașnikovuri.
În spatele mașinii era mereu o altă mașină cu bodyguarzi palestinieni.
În mașina lui, Salameh era flancat de doi bodyguarzi.
Dar a făcut cea mai mare greșeală a unui agent secret.
Un agent secret care e în pericol
nu trebuie să folosească niciodată aceeași rută
când se duce la sau de la o anumită adresă.
Niciodată aceeași rută.
Se schimbă mereu.
Dar el mergea mereu pe strada Madame Curie,
până acasă și înapoi.
În fiecare zi, la prânz,
lua mașina și mergea acasă să ia prânzul cu frumoasa Georgina.
Căsătoria lui Abu Hassan cu Georgina Rizk i-a creat o problemă.
Abu Hassan a devenit vedetă media, iar jurnaliștii,
în special cei libanezi,
îl urmăreau peste tot.
Odată am venit personal la o întâlnire.
L-am auzit cu urechile mele
pe Abu Ammar spunându-i:
„N-ar trebui să locuiești cu Georgina
pentru că e împotriva regulilor de securitate
pe care le-ai învățat,
iar asta e extrem de periculos și te va ucide.”
Operațiunea împotriva lui Ali Hassan Salameh a fost ușurată de obiceiurile lui.
Conform informațiilor primite zilnic despre mișcările lui Abu Hassan Salameh,
s-a făcut un plan de amplasare a unui vehicul Volkswagen
plin cu explozibili în acel loc.
Și când vor decide să efectueze o operațiune
prin care să arunce în aer mașina lui Ali Hassan Salameh,
vor vedea dacă luptătorul poate apăsa un buton
în milisecunda când trece mașina.
Deci trebuie să fie foarte precis.
I-au adus un radio cu tranzistori,
care e un radio pentru orice.
Dar când pui un ac într-o gaură a radioului cu tranzistori,
devine o telecomandă.
Apoi, când apeși un buton, poate îndeplini o comandă.
Au aflat că, dintre cei care au încercat asta,
Erika era cea mai bună. Era foarte bună la asta.
Agentul X e trimis din Beirut în sudul Iordaniei,
unde israelienii din Mossad trec granița
și îi aduc o piesă de mobilier
plină cu explozibili.
O urcă în mașină
și conduce prin Iordania,
apoi prin Siria,
iar apoi prin Liban, până la Beirut.
Trebuie să lase mașina
într-un anumit garaj, ceea ce face.
Între timp, Israelul a trimis la Beirut alți doi agenți,
dintre care unul e expert în explozibili.
E miezul nopții,
iar ei plantează explozibilul în tetiera șoferului.
Și parchează mașina
exact sub geamul lui Ali Hassan Salameh.
Pe 18 ianuarie 1979,
am participat la o ședință a partidului Kataeb,
unde a fost prezent și Bachir Gemayel.
Când s-a terminat ședința, Bachir m-a întrebat:
„Mai ești în legătură cu Abu Hassan?
E prietenul nostru.”
Am zis: „Da, țin legătura cu el.”
Mi-a zis: „Spune-i să aibă grijă de el în zilele astea
și să nu facă prea multe mișcări.”
Am considerat că era un mesaj important.
L-am rugat pe colegul meu, care era prieten cu Abu Hassan,
să meargă la Georgina Rizk
să-l informeze pe Abu Hassan despre ceea ce aflasem de la Bachir.
A făcut așa cu mâna și a zis:
„Primesc astfel de vești în fiecare zi și fac deja ce e necesar.
Allah ne protejează.”
Dimineața a primit un bilet de la CIA pe care scria:
„Israelienii te urmăresc, fii foarte atent.”
Nu-i păsa și era prea târziu. Mai avea doar câteva ore de trăit.
22 IANUARIE 1979 ORA 14:30
Erika Chambers era în apartamentul ei.
Avea o telecomandă.
A văzut mașina apropiindu-se într-o coloană de mașini.
Cu câțiva metri înainte să ajungă coloana la Volkswagen,
Erika a acționat butonul.
Imediat ce a luat colțul, am auzit o explozie.
Mașina a sărit în aer. Opt sau nouă oameni au murit.
Trecători, oameni care nu erau implicați. Cei cinci bodyguarzi au supraviețuit.
Era o nebunie.
Servitoarea a început să țipe și să spună: „Abu Hassan.”
M-am grăbit spre celălalt balcon și am văzut că era panică pe străzi.
M-am îmbrăcat și am coborât.
Abu Hassan Salameh a fost rănit și dus la spital.
A venit un prieten
și a dat din cap așa.
Am înțeles că murise.
Iar acum, Erika trebuie să fugă.
Coboară în fugă.
Urcă în mașină
și deja e speriată.
Cu toate astea, trebuie să conducă mașina
spre nord, către o enclavă creștină…
unde o așteaptă o barcă.
Ajunge în portul Jounieh, în nord.
O duc cu o barcă la nava Flotilla 13, comandamentul naval.
Ajunge pe puntea navei.
E seară, soarele apune,
cerul e foarte frumos,
iar munții sunt calmi și liniștiți.
Iar ea spune: „Acesta e finalul operațiunii mele.”
Mike Harari îi aștepta. Era acolo și privea totul.
Pentru unii din Beirut a fost o bombă obișnuită,
dar Mike Harari știa ce se întâmplă.
A văzut fumul și a fost foarte fericit.
Nu voi uita niciodată ziua aceea,
pentru că am pierdut un prieten.
Prima mea reacție a fost: „Serios? Israelul l-a asasinat pe Abu Hassan?”
E anormal.
Desigur, prima mea reacție
a fost să-l sun pe Yasser Arafat.
L-am auzit spunând:
„I-ai fost prieten și te-a iubit.
Odihnește-te în pace, eroule!”
Yasser Arafat a reușit să călătorească cu greu la Beirut.
A fost la înmormântarea lui Abu Hassan
și, desigur, a cărat sicriul printre mii de persoane îndoliate.
În ceea ce privește securitatea, asasinarea lui Abu Hassan Salameh
a fost o dovadă că Mossadul e puternic și e capabil să străpungă
apărarea libaneză și să execute o personalitate proeminentă.
Dacă l-au ucis pe Abu Hassan Salameh,
puteau să-i execute și pe alții.
Ca urmare, mai mulți lideri palestinieni
vor fi nevoiți să-și sporească măsurile de securitate de frică.
Consecința morții lui Salameh
a fost, mai presus de toate, ruperea legăturilor pe care Salameh
reușise să le dezvolte cu un anumit număr de puteri străine
în Orientul Mijlociu și în Occident.
Mossadul a rupt mai multe legături care pot fi nefavorabile pentru Israel.
Asta e treaba lui.
Agentul X a continuat să opereze cu succes
în Beirut și Damasc mult timp.
Nu s-a terminat.
Cred că fiecare prim-ministru dintre mine și Golda avea aceeași problemă.
E o decizie grea
să ordoni agenților tăi să ucidă o persoană.
Băieții aceștia sunt periculoși.
Unul dintre ei a fost implicat în asasinarea din München
și a fost ucis abia în '92,
după vreo 20 de ani.
Bună seara. Cred că nu sunteți surprinși că știrile de azi
sunt marcate de violență.
Violențe la Paris. Un lider palestinian a fost împușcat aseară.
Atef Bseiso, numărul doi în serviciile de securitate ale OEP,
se întorcea de la cină, când doi bărbați au tras asupra lui.
Palestinianul a murit pe loc.
Era noapte în fața hotelului Meridian, iar Atef Bseiso a fost împușcat
cu o armă cu amortizor, iar agresorii au reușit să scape.
În această după-amiază, Yasser Arafat a acuzat imediat Mossadul
că e responsabil de atac.
În această seară, surse israeliene și palestiniene
au confirmat că Atef Bseiso fusese unul dintre organizatorii
atentatului de la München din 1972,
în care au pierit 11 sportivi israelieni.
Atef Bseiso era unul dintre înalții oficiali ai OEP.
Rămâne întrebarea: cine voia să-l asasineze?
Avem de-a face cu peste 20 de ani de sârguință,
20 de ani de precizie,
20 de ani de hotărâre.
E un mesaj foarte clar
pentru toți cei
care intenționează să provoace rău țintelor israeliene.
Și asta e importanța reacției israeliene la masacrul din München.
Acum câțiva ani, am fost la München, la Connolly 31,
unde locuia delegația israeliană în timpul Jocurilor Olimpice.
Și a fost un șoc
să stau în fața casei.
Nu a fost ușor să fiu acolo, pentru că evenimentul era o traumă.
E o traumă gravă în memoria publică israeliană.
După asasinarea lui Abu Hassan Salameh,
legătura de securitate a fost tăiată cu americanii.
Canalul secret a fost întrerupt
până când un canal public a fost reînnoit în 1988,
când secretarul de stat George Shultz l-a informat pe Yasser Arafat
că doar dacă renunță la terorism
Statele Unite vor fi gata să negocieze cu ei.
E primul acord semnat vreodată
între palestinieni și statul Israel.
Într-o ceremonie la Ierusalim, prim-ministrul Yitzhak Rabin
a citit cu atenție scrisoarea șefului OEP, Yasser Arafat.
Apoi, rupând cele mai mari bariere psihologice
care au durat generații,
a semnat documentul recunoașterii reciproce.
Acordul de pace de la Oslo, semnat la Washington în august 1993,
a însemnat un nou început în relațiile dintre Israel și palestinieni.
A oferit și prima speranță reală
a unui acord de pace final între cele două părți.
Astăzi, conducerea Israelului și a OEP
vor semna o declarație de principii despre guvernarea palestiniană interimară.
Aceasta descrie cursul spre reconciliere
între două popoare care au cunoscut amărăciunea exilului.
Gata cu sângele și lacrimile. Ajunge!
Ce e incredibil în povestea asta e că, la 23 de ani după asasinat,
am primit un telefon de la UNESCO: „Ne poți ajuta?
E prima aniversare a tratatului de la Oslo.”
În mod miraculos, am reușit să-mi găsesc toți muzicienii și tehnicienii
și am ajuns la Oslo.
Am cântat în fața publicului,
a lui Shimon Peres și a lui Arafat, care nu mă cunoștea.
Cântam în țara unde fusese asasinat fratele meu,
cântam în fața unor oameni care, după funcția lor,
reprezentau motivul asasinatului.
Shimon Peres era din Israel, Arafat era din Palestina.
După concert, Shimon Peres și Arafat au urcat pe scenă
și au dat mâna cu noi.
Am considerat că e un semn al destinului.
I-am iertat pentru că iertarea ne ajută să construim
și, mai ales, să ne reconstruim. Sincer, am fost emoționați.
Am fost numit reprezentant special al UNESCO pentru pace pe 9 mai 1996.
Așa că m-am dus să cânt în Israel, în Palestina.
Mereu am crezut că putem fi un pod mic
peste prăpastia care e între ei.
Cred că podul acesta se numește iertare.
ÎN MEMORIA CELOR 11 SPORTIVI ISRAELIENI
ȘI ANTRENORI CARE AU FOST UCIȘI LA MÜNCHEN, ÎN 1972
OPERAȚIUNI DE SPIONAJ
Subtitrarea: Marcel Negrău