OLYMPIASTADION, MÜNCHEN, TYSKLAND 6 SEPTEMBER 1972
De flesta dagar innehåller arenan 80 000 ivriga friidrottsfans.
Idag kom de istället till en minnesstund,
en timme lång minnesstund för 11 israeliska idrottare
som mördades igår i ett försök av palestinska gerillor
att få arabiska fångar fängslade i Israel frisläppta.
Det utfördes av Svarta september.
Vi behövde sätta stopp för organisationen.
Operationen var en kombination av hämnd och avskräckning,
ett försök att demonstrera för det internationella samfundet
att massakern inte skulle gå ostraffad.
Mossad gjorde en lista och började sen leta efter dem.
Efter att ha lyckats döda många av Svarta septembers ledare
fokuserade de på Ali Hassan Salameh. Han var den främsta måltavlan.
Mossad hade nästan ofattbara och otänkbara resultat.
Lillehammer-operationen var ett operativt misslyckande.
De dödade fel måltavla.
AVRÄTTAD
Sex år senare kände Menachem Begin, den nya premiärministern,
att det var en ouppklarad affär.
Salameh var terrorist. Han var en lönnmördare.
Begin gav ordern: "Hitta honom och döda honom."
HEMLIGHETSSTÄMPLAT
SPY OPS: HEMLIGA UPPDRAG
OPERATION GUDS VREDE: DEL II
De senaste 18 månaderna
har en serie araber dött mystiskt i olika europeiska huvudstäder.
Men när de kom till Lillehammer lämnade israelerna bevis efter sig.
Två icke-maskerade män använde .22-kalibriga pistoler med ljuddämpare,
samma vapen som användes vid morden på araber i Rom och Paris.
Fyra dagar tidigare hade lönnmördarna kommit till Lillehammer
på jakt efter Salameh, araben bakom attacken under OS i München.
SAINT-TROPEZ, FRANSKA RIVIERAN, FRANKRIKE JULI 1973
Jag var i Saint-Tropez.
Vi spelade på restauranger. Vi gjorde musik.
Vi var på gatan, och en polis kom fram och sa:
"Du borde kontakta din familj. Det var problem där hemma.
Det var problem i Norge, med Ahmed. Men vi vet inte vad som pågår."
De sa att han var död,
men vi trodde att det var en bilolycka eller en naturlig orsak.
Han mördades av underrättelsetjänsten, av Mossad.
Han var min storebror. Han var lite av vår guide.
Han reste mycket, och en dag hamnade han i Skandinavien.
Han skapade sig ett liv där. Han träffade sin fru, Torill.
Han jobbade och bodde i Lillehammer.
Han var karatelärare.
Han var servitör.
Han hade ingen koppling till palestinierna.
Ingen alls.
Därför var det, utöver tragedin, ett totalt missförstånd.
Ahmed Bouchikhi blev skjuten nära en park.
I parken satt ett ungt par och hånglade, och de såg bilen som åkte iväg.
De såg att det var en vit bil, och de såg registreringsnumret.
Den gyllene regeln:
Använd inte bilen igen.
Men…
…Dan Arbel hade köpt några redskap,
och de hade lämnat dem i bakluckan.
Så dagen därpå hämtade han bilen.
Marianne Gladnikoff var med honom.
Istället för att ta tåget till Oslo, som de skulle göra,
tog de bilen.
Och de tog inte bara bilen,
utan Dan Arbel lämnade tillbaka bilen till biluthyrningen,
vilket man aldrig gör!
Polisen grep Dan Arbel och Marianne Gladnikoff.
De erkände direkt.
Problemet var att Arbel var klaustrofobisk.
Han klarade inte av trånga utrymmen.
Han var redo att snacka bara de öppnade dörren.
Så de öppnade dörren och han snackade.
Han gav dem information om uppdrag
och namn på Mossad-ledare i Europa.
Han gav dem adressen till lägenheten
där Sylvia Raphael och några andra medlemmar väntade.
Polisen lyckades gripa dem.
Ju mer historien utvecklades, desto mindre förstod vi.
För Mossad är en tjänst som är känd över hela världen.
Men i slutändan
var de inte immuna mot tabbar.
Lyckligtvis har några av dem gripits och dömts.
Det blev en statsangelägenhet.
Utrikesministern har informerat Israels ambassad i Oslo
att det inte…
Att det inte är möjligt att släppa fångarna
eller låta nån besöka dem.
Dan Arbel, Sylvia Raphael och Marianne Gladnikoff satt i fängelse,
och det blev rättegång.
NORGES HÖGSTA DOMSTOL
Samma säkerhetsscener har upprepats varje dag.
De sex anklagade förs till domstolen med tungt beväpnad eskort.
Det är deras sista resa innan ajourneringen.
Åklagaren, mr Hakan Vika,
sa att minst en av ledarna för operationen hade gripits
och krävde straff på mellan sex och nio år för medhjälp till mord.
Åklagaren hävdade att Mossad, den israeliska underrättelsetjänsten,
inrättade sin egen domstol för att hantera arabisk terrorism,
men att ett mord är ett mord och måste behandlas som sådant,
oavsett gärningsman och motiv.
De dömdes, och det tog lång tid för Israel
att förhandla om deras frigivning och få hem dem.
Nästan alla på operativ nivå fick fängelsetid i Norge,
men inom 22 månader var alla frigivna.
ISRAELS FÖRE DETTA PREMIÄRMINISTER
Israel tog aldrig formellt ansvar för det,
men det var tydligt att vi gjorde det, att Mossad gjorde det.
Som proffs är jag fortfarande förvirrad över den israeliska operationen
mot en marockansk medborgare som var kypare i Lillehammer i Norge,
vars enda misstag var att han liknade Ali Hassan Salameh.
Jag kände Ali Hassan Salameh lite.
Det var helt otänkbart att den här unga och rika mannen,
som körde fina bilar och hade ett viktigt offentligt liv i Beirut,
skulle, av ödets nyck,
bli servitör nära norra polcirkeln, cykla omkring
och leva ett lugnt liv bland norrmännen.
Många fel begicks, vissa på grund av det korta tidsschemat.
Ledaren för operationen var Mike Harari,
som drev dussintals, säkert hundratals,
olika framgångsrika operationer.
Men den här misslyckades, vilket resulterade i ett misstag…
…och orättvisa mot den här oskyldiga marockanska medborgaren.
Israel bad aldrig om ursäkt.
Kom igen.
Om man går in i nån säger man förlåt.
Så om man dödar nån av misstag… Var är ursäkten?
Det är enormt.
Min svägerska fick aldrig ordning på sitt liv igen.
Hon levde med den här tragedin.
De fick henne att skriva på ett sekretessavtal.
UTAN ATT ERKÄNNA ANSVAR OTURLIGT DÖDSFALL
Flera år senare
gick Israel med på att betala ersättning till hans familj.
750 000 NOK 500 000 DOLLAR IDAG
Operation Guds vrede stoppades omedelbart.
Alla hämtades hem, och operationen lades ner.
Efter Lillehammer-incidenten lämnade Zamir in sin avskedsansökan.
Golda avvisade den direkt.
Hon sa: "Det är krig,
ett krig för att skydda israeliska liv,
och i krig kan misstag begås."
I Golda Meirs ögon
attackerades vi bara för att vi var judar,
på grund av en fortsatt vägran
att acceptera vår rätt att ha en självständig stat i vårt forna hemland.
En del av den palestinska terroristorganisationens strategi
var att attackera israeliska måltavlor både i Israel och utomlands.
Därför fick Israel skicka ett budskap till den judiska världen:
"Vi ska skydda er och er intressen."
Det är en del av raison d'être för Israels existens.
Morden på Svarta septembers ledare…
Det var extremt framgångsrika uppdrag.
Under en lång tid fanns det ingen terror,
på den skala vi såg tidigare i Europa, mot judar eller israeler.
Aktiviteterna resulterade i förseningar av operationer
och att terrorledarna aldrig sov i samma säng,
då de visste att de kunde komma åt dem.
Det störde deras arbete.
Genom att döda 10 eller 11 araber i Europa
upphörde Svarta september att existera i april 1973.
Den enda som överlevde?
Ali Hassan Salameh.
Konstigt nog hade han undkommit alla attacker mot Svarta septembers ledare.
Abu Hassan var en av Svarta septembers ledare.
Han var en av ledarna, men inte den högst uppsatta.
Jag började på 60-talet
som ordförande för Falangistpartiets studentorganisation.
ADVOKAT, FÖRE DETTA LEDARE FÖR FALANGISTPARTIET
Jag var den första partimedlemmen att träffa Yassir Arafat.
Det inledde kommunikation och vänskap mellan oss och Abu Hassan Salameh.
Han hade en ovanlig personlighet.
Han var först att uppfinna brevbomber.
Han brukade skicka paketen till Mossads medlemmar.
Många av dem skadades och vissa av dem dog.
Den andra saken han investerade i och jobbade hårt på
var kapningen av flygplan.
Han kunde vara verksam i Europa med hjälp av ledningsnät,
genom att slå till mot oljeledningarna i Trieste i Italien.
Svarta september hade ingen adress.
Jag vet inte hur stor organisationen var.
Den bestod kanske av 50 personer, och ledarskapet skiftade.
Jag har läst många rapporter
från underrättelsetjänster och polisorganisationer
om PLO och Svarta september.
Ali Hassan Salameh står inte med. Alla namn är olika.
Han kanske var så smart att hans namn aldrig kom på tal.
Han var diplomat.
Han var…
Han var i kommittén.
Han var en av de synliga människorna,
men inte så synlig att hela världen kände till honom.
Världen kände till en kille med sjal.
Han hette Arafat.
Det var så hela världen identifierade sig med den palestinska saken.
Och Ali Hassan Salameh såg inte ut att vara blodtörstig.
Jag har inte sett en bild på honom hållande i en kalasjnikov.
VÄSTRA BEIRUT, LIBANON
Abu Hassan Salameh bosatte sig i Beirut
och etablerade den så kallade "externa verksamheten",
som var verksam utanför de arabiska länderna,
främst i Europa.
PALESTINSKA BEFRIELSEORGANISATIONEN HÖGKVARTER
Abu Hassan Salameh blev chef för den särskilda enheten
som ansvarade för att skydda Yassir Arafat.
Den kallades Force 17.
Yassir Arafat reste inte utomlands,
eller till icke-arabiska länder,
utan Abu Hassan Salameh vid sin sida.
Abu Hassan Salameh blev
nästan som Arafats skugga.
Arafat brukade ge Salameh svåra uppgifter.
Yassir Arafat gav Salameh i uppdrag att upprätta en hemlig kanal med CIA.
Men 1973 fanns det en överenskommelse
mellan Israel och USA.
Enligt den var
den amerikanska regeringen
tvungen att informera Israel i förväg
om de ville kontakta en palestinier.
Han pratade med mig om det här länge,
och jag kunde inte hitta ett svar
förrän en rad kidnappningar av amerikaner i Libanon,
samt försök att spränga amerikanska byggnader, ägde rum.
Jag la märke till situationen och sa till honom,
angående säkerheten vid den amerikanska ambassaden
och för amerikaner på libanesisk mark…
Jag sa: "Om vi ansvarar för säkerheten
och informerar den amerikanska ambassaden om
att det finns en Force 17,
och att Force 17 står till förfogande
för alla amerikaner som har blivit kidnappade eller är i fara…
Jag tror att amerikanarna skulle påverkas av det
och inleda en hemlig relation med er, vare sig direkt eller indirekt."
President Nixon gav senare Robert Ames uppdraget
att upprätta en kommunikationskanal med palestinierna.
Under det första mötet sa Ames till Abu Hassan Salameh:
"Nu har du chansen att förmedla
alla dina tankar och krav till den amerikanska regeringen."
Yassir Arafat och Abu Hassan Salameh
ville att USA skulle befästa Palestinska befrielseorganisationen.
CIA kollade upp Salameh.
De drog slutsatsen att han kunde bli en potentiell källa, en potentiell länk,
en bakdörr till Arafat och Fatah.
De lyckades vid en tidpunkt då Salameh steg i graderna.
Han följde efter Arafat överallt.
Salameh gifte sig med världens vackraste kvinna:
Georgina Rizk, som blev Miss Universum.
Ms Rizk, grattis till att ha blivit Miss Universum.
Hur känns det att bära kronan?
För det första, tack så mycket.
Jag är väldigt glad. Det känns toppen.
CIA skickade honom och Georgina på en resa,
på smekmånad, till USA.
CIA betalade för allt.
De kom till USA och åkte överallt,
inklusive Los Angeles och Disney World.
FÖRENTA NATIONERNA 13 NOVEMBER 1974
Abu Hassan Salameh organiserade Yassir Arafats resa till New York
tillsammans med CIA.
Fokus för PLO:s diplomatiska framsteg har varit Förenta nationerna,
dit Yassir Arafat år 1974 blev inbjuden att tala inför generalförsamlingen.
Arafats närvaro vid FN retade upp israelerna.
De bojkottade mötet,
och en sionistisk grupp hävdade att Arafat inte skulle lämna New York levande.
Arafat överlevde inte bara,
utan säkrade även en plats i FN:s historia.
Jag kommer till er med en olivkvist i ena handen
och en frihetskämpes vapen i den andra.
Låt inte olivkvisten falla ur min hand.
Det kom nyheter till Israel
att det förekom kommunikation
mellan Abu Hassan Salameh och CIA i Beirut.
Tanken på att skapa en kommunikationslinje
mellan CIA och Abu Hassan var helt oacceptabel.
Israelerna var väldigt arga över det,
för han var en av deras värsta fiender.
Israelerna ville mörda Abu Hassan Salameh av två skäl.
De ville bryta den hemliga länken mellan Palestina och USA.
De trodde att den hemliga länken
skulle sabotera relationen mellan Israel och USA
och leda till USA:s befästande av Palestinska befrielseorganisationen.
För det andra dödade israelerna
alla palestinska ledare som föll under deras kontroll.
Sex år efter Lillehammer,
sex år efter slutet av Svarta september,
kände Menachem Begin, den nya premiärministern,
att det var en ouppklarad affär,
att Salameh kunde vara en fara för både Israel och många andra länder.
Han var terrorist. Han var en lönnmördare.
Begin gav ordern:
"Hitta honom och döda honom."
BEIRUT, LIBANON 1978
Tre agenter förberedde sig för mordet på Ali Hassan Salameh.
Det var fortfarande Kidon, Mossad-avdelningen.
Agent X skickades till Beirut för att följa efter Salameh.
Hans uppdrag var att samla in information.
Han blev tillsagd att försöka hitta Salameh.
De fick reda på att Salameh brukade basta
på hotell Continental i Beirut.
Det var en oväntad tidpunkt på eftermiddagen,
och plötsligt, ur all ånga,
dök en helt naken man upp.
Det var Salameh.
Först granskade Mossad möjligheten att döda Salameh i bastun.
De upptäckte att det skulle resultera i många offer
och avbröt på grund av det.
Sen började Salameh prata med vår agent, Agent X, den israeliska agenten.
Han blev hans vän, hans nära vän, och brukade besöka hans lägenhet.
Han brukade gå ut med Georgina och hennes syster.
De kom varandra nära,
och agenten var tvungen att skilja på sin vänskap med Salameh och sitt mål.
Sen bestämde de sig för
att skicka en kvinna.
Hon hette Erika Mary Chambers.
Hon kan ha haft flera identiteter eller använt flera namn,
kanske ett falskt namn som vi inte känner till.
Hon var den viktigaste personen.
Hon var brittisk student.
Hon bestämde sig för att studera i Israel, och där upptäcktes hon av Mossad.
Hon fick två års Mossad-utbildning.
Hon var lämpad för rollen. Hon var vad de behövde.
De behövde agenter som inte hade en israelisk accent,
som inte såg ut som israeler, som inte…
…gav intryck av att de var judar.
Hennes uppgift var att hitta Ali Hassan Salameh
och vara delaktig i hans mord.
Mike Harari gick till henne och sa:
"Du måste åka till Beirut, och ditt uppdrag kommer att vara…
…att döda en man."
BEIRUT, LIBANON
Hon hade ett visitkort där det stod att hon jobbade
för en välgörenhetsorganisation baserad i Genève.
Efter ett tag mötte hon Ali Hassan Salameh,
personligen, av en slump, på ett hotell.
Erika hyrde en lägenhet
på hörnet av Rue Madame Curie och en annan gata.
Hennes fönster vette ut mot gatan,
mot Rue Madame Curie,
där Salamehs konvoj passerade minst två gånger om dagen.
Hon var konstig, väldigt underlig, som… Hon matade vildkatter på gatan.
Hon satt och målade medan hon väntade.
Man kan inte påstå att han inte hade beskydd.
Framför hans bil
åkte en Land Rover full av palestinska terrorister
med maskingevär och kalasjnikov-automatkarbiner.
Bakom hans bil åkte alltid en annan bil, med en palestinsk livvakt.
Det satt livvakter på båda sidor om Salameh.
Men han gjorde det största misstaget en hemlig agent kan göra.
En hemlig agent som är i fara
får aldrig ta samma väg
till och från en viss adress.
Man tar aldrig samma väg.
Man byter alltid.
Men han åkte alltid via Rue Madame Curie
till och från sitt hem.
Varje dag, runt lunch,
tog han bilen hem för att äta lunch med underbara Georgina.
Abu Hassans äktenskap med Georgina Rizk orsakade problem.
Abu Hassan blev en kändis, och journalisterna…
…särskilt libanesiska journalister,
följde honom överallt.
Jag var personligen
på ett möte en gång.
Så jag hörde
Abu Ammar,
med mina egna öron, säga:
"Du borde inte
bo med Georgina.
Det strider mot alla säkerhetsbestämmelser
du har lärt dig.
Det är extremt farligt och kommer att leda till din död."
Operationen underlättades av Ali Hassan Salamehs vanor.
Man gjorde upp en plan baserad på Abu Hassan Salamehs rörelser,
och planen var att placera ett Volkswagen-fordon,
fullt av sprängämnen, på platsen.
När de bestämde sig för
att utföra operationen med att spränga bilen,
gjorde de ett test för att se om lönnmördaren kunde vrida på en knapp
samma millisekund som bilen passerade.
Det behövde vara väldigt exakt.
De gav Erika en transistorradio,
vilket är en radio för allt möjligt.
Men när man sätter ett stift i ett hål i transistorradion
blir den en fjärrkontroll.
Och när man vrider på en knapp kan den verkställa ett kommando.
De insåg Erika, av alla som testade, var bäst.
Hon var väldigt bra på det.
Agent X skickades från Beirut till södra Jordanien,
där Mossad-medlemmar korsade gränsen
och gav honom en möbel full av sprängämnen.
Han lastade in den i bilen
och körde hela vägen genom Jordanien, genom Syrien
och sen till Beirut och Libanon.
Han skulle lämna bilen i ett garage, vilket han gjorde.
Under tiden hade israelerna skickat två agenter till Beirut,
varav en var expert på sprängämnen.
Det var mitt i natten,
och de planterade sprängämnena i förarsätets nackstöd.
De parkerade Volkswagen-fordonet
under Ali Hassan Salamehs fönster.
Den 18 januari 1979
var jag på ett möte med Falangistpartiet
där Bachir Gemayel var närvarande.
När mötet var över frågade Bachir mig:
"Har du fortfarande kontakt med Abu Hassan?
Han är vår vän."
Jag sa: "Ja, jag har kontakt med honom."
Han sa: "Säg åt honom att ta hand om sig
och inte göra för många drag."
Jag såg det som ett viktigt meddelande.
Jag bad min kollega och vän, som även var vän till Abu Hassan,
att åka till Georgina Rizk
och informera Abu Hassan om vad Bachir hade sagt.
Han gjorde så här med handen
och sa:
"Jag får såna nyheter varje dag. Jag gör redan det som är nödvändigt.
Allah är beskyddaren."
På morgonen fick han ett papper från CIA där det stod:
"Israelerna är ute efter dig, var försiktig."
Han brydde sig inte, och det var för sent. Han hade bara några timmar kvar att leva.
22 JANUARI 1979, KL. 14.30
Erika Chambers var i sin lägenhet.
Hon hade en fjärrkontroll.
Hon såg bilen närma sig med eskort.
Några meter innan eskorten nådde Volkswagen-fordonet
vred Erika på knappen.
Efter att han hade åkt runt hörnet hörde vi en stor explosion.
Bilen sprängdes.
Åtta eller nio personer dog,
andra personer, åskådare, människor som inte var inblandade.
Alla fem livvakter överlevde.
De blev som galna.
Hembiträdet började skrika: "Abu Hassan!"
Jag skyndade till balkongen och såg att det var panik på gatorna.
Jag klädde på mig och gick ner.
Abu Hassan Salameh blev skadad och fördes till sjukhus.
En vän kom till huset
och nickade med huvudet så här…
Och jag förstod att han var borta.
Erika var tvungen att fly.
Hon sprang ner
och satte sig i sin bil.
Hon var redan rädd,
men nu behövde hon köra bilen norrut
till en kristen enklav…
…där en båt väntade på henne.
Hon kom till hamnen i norr.
De förde henne med en Zodiac till båten, till Shayetet 13, flottans kommando.
Hon satt på däck. Det var kväll och solen var på väg ner.
Hon blickade ut, och himlen var så vacker, och bergen så lugna och stilla.
Hon sa: "Det är slutet på min operation."
Mike Harari väntade på dem. Han var där och såg det.
Vissa i Beirut tänkte: "Okej, ännu en bomb."
Men Mike Harari visste vad som pågick.
Han såg röken och var så glad.
Jag kommer aldrig att glömma den dagen,
för jag förlorade en vän.
Min första reaktion var: "Va? Mördade israelerna Abu Hassan?"
Det är inte normalt.
Det första jag gjorde var förstås
att ringa Yassir Arafat.
Han sa:
"Du var hans vän, han älskade dig.
Vila i frid, min hjälte."
Yassir Arafat lyckades resa till Beirut med stora svårigheter.
Han gick på Abu Hassan Salamehs begravning.
Han bar förstås kistan. Det var tusentals sörjande där.
Vad gäller säkerhet var mordet på Abu Hassan Salameh
bevis på att Mossad var stark och kapabel till
att bemöta situationen i Libanon och avrätta en framstående person.
Om Mossad kunde döda Abu Hassan Salameh kunde de även avrätta andra.
Till följd av det, av rädsla,
förstärkte flera palestinska ledare sina säkerhetsåtgärder.
Konsekvenserna av Salamehs död
var främst att man bröt banden Salameh hade lyckats knyta
med ett visst antal utländska makter i Mellanöstern och västvärlden.
Mossad bröt ett antal band som kunde bli ogynnsamma för Israel.
Det är trots allt deras jobb.
Agent X fortsatte vara verksam i Beirut, och i Damaskus,
med stor framgång, under lång tid.
Det tog aldrig slut.
Jag tror att alla premiärministrar mellan Golda och mig upplevde samma sak.
Det är ett svårt beslut att beordra ens…
…agenter att döda en person. De här människorna är farliga.
En av dem, som var inblandad i massakern i München,
dödades först 1992, omkring 20 år senare.
God kväll. Ni blir nog inte förvånade över att dagens nyheter präglas av våld.
Våld i Paris – en palestinsk ledare sköts igår kväll.
Atef Bseiso, nummer två i PLO-säkerhetstjänsten,
var på väg hem från en middag när en eller två män sköt honom.
Den palestinska ledaren dog direkt.
Det var natt när Bseiso sköts framför hotell Le Méridien.
Individerna hade troligen ljuddämpare och lyckades fly.
I eftermiddags anklagade Yassir Arafat omedelbart Mossad,
den israeliska underrättelsetjänsten.
Israeliska och palestinska källor bekräftade ikväll
att Atef Bseiso var en av dem som organiserade
bombningen vid OS i München 1972, som kostade 11 israeliska idrottare livet.
Atef Bseiso var en av de högt uppsatta inom PLO.
Frågan kvarstår: Vem var intresserad av att mörda honom?
Det handlar om över 20 år av ihärdighet,
precision och beslutsamhet.
Det var ett tydligt budskap
till alla personer
som tänkte skada israeliska måltavlor.
Det är vikten av den israeliska reaktionen på massakern i München.
För några år sen åkte jag till München, till Connollystrasse 31,
där den israeliska delegationen bodde under olympiska spelen.
Det var en chock, att stå där framför byggnaden.
Det var inte lätt att vara där, för händelsen var ett trauma.
Det är ett allvarligt trauma i den israeliska allmänhetens minne.
Efter mordet på Abu Hassan Salameh
bröt man säkerhetslänken med USA.
Den hemliga kanalen stoppades,
tills en ny offentlig kanal upprättades 1988,
när USA:s utrikesminister, George Shultz, informerade Yassir Arafat om
att USA skulle förhandla med dem
om han tog avstånd från terrorism.
Det är det första avtalet som nånsin undertecknats
mellan palestinier och Israel.
Under en kort ceremoni i Jerusalem sågs premiärminister Yitzhak Rabin
noggrant läsa brevet från PLO-ordföranden Yassir Arafat.
Sen bröt han den största av mentala barriärer,
som har varat i generationer,
och skrev under dokumentet om ömsesidigt erkännande.
Oslo-avtalet, undertecknat i Washington i augusti 1993,
signalerade en ny start i relationen mellan Israel och palestinierna.
Det erbjöd också det första hoppet
om ett slutligt fredsavtal mellan de två sidorna.
Idag ska Israels ledarskap och Palestinska befrielseorganisationen
skriva på en principförklaring om ett provisoriskt palestinskt självstyre.
Den utstakar kursen mot försoning
mellan två folk som båda har smakat på exilens bitterhet.
Nog med blod och tårar. Nog!
Det otroliga med det här är att jag, 23 år efter mordet,
fick ett samtal från Unesco.
De sa: "Kan du hjälpa oss? Det är ettårsdagen av Oslo-avtalet."
Jag lyckades mirakulöst nog hitta alla mina musiker och tekniker,
och vi åkte till Oslo.
Och vi spelade inför publiken,
inför Shimon Peres och Arafat, som inte kände mig.
De visste inte vem jag var, och jag befann mig där min bror mördades,
spelande inför människor som representerade det han mördades för.
Shimon Peres var Israel
och Arafat var Palestina.
Efter konserten kom Shimon Peres och Arafat upp på scenen
och skakade hand med oss.
Jag såg det som ett ödets tecken.
Jag förlät eftersom förlåtelse är det som hjälper oss att bygga,
särskilt bygga upp oss själva. Och ärligt talat var vi väldigt rörda.
Jag utsågs till Unescos
sändebud för fredsprocessen den 9 maj 1996.
Så jag spelade i Israel, i Palestina…
Jag har alltid trott
att vi kan vara en liten bro över barriären mellan dem.
Och den bron kallas förlåtelse.
TILLÄGNAT DE 11 ISRAELISKA IDROTTARNA OCH COACHERNA SOM MÖRDADES I MÜNCHEN 1972
SPY OPS: HEMLIGA UPPDRAG
Undertexter: Josephine Roos Henriksson