HLAVNÍ MĚSTO USA, WASHINGTON D.C. 1. KVĚTNA 2003
Tragédie z 11. září
opět provázala osudy našich dvou národů.
Přijeli jste do Afghánistánu porazit terorismus
a my Afghánci jsme vás přijali a podpořili
ve jménu osvobození naší země.
Společně jsme ukončili vládu teroristů.
Americké vojenské tažení spolu se Severní aliancí po 11. září
narušilo síť Usámy bin Ládina.
Americká vláda využila všechny zdroje,
aby Usámu zastavila a zabila, ale přesto zůstával vážnou hrozbou.
Tálibánci se stáhli k pákistánské hranici
a zapřisáhli se, že posbírají síly a vrátí se.
Jeden tálibánec nám řekl: „Máme vlastní drony a rakety.
Jsou jimi naši sebevražední atentátníci.“
Člověk má hrozný strach, když čelí nepříteli,
který je ochotný se odpálit, aby vás zabil.
Vymyli jim mozek.
Přáli si umřít.
Jedni takoví atentátníci souhlasili,
že poskytnou rozhovor kanadskému novináři,
kterým jsem byl samozřejmě já.
Gary řekl, že ho čeká mise. „Vyzvedneme 29 tálibánců
a odvezeme je do Kábulu.“
Dost nás to zaskočilo.
Nejvíc se člověk bojí, aby tahle zdánlivě velká ryba
nebyla ve skutečnosti trojský kůň s cílem proniknout do vaší organizace
a zabít vás.
TAJNÉ
ŠPIONÁŽNÍ OPERACE
TÁLIBÁNŠTÍ ŠPIONI
Z DŮVODU OCHRANY IDENTIT JEDINCŮ ZMÍNĚNÝCH V TOMTO DÍLE
BYLA NĚKTERÁ JMÉNA ZMĚNĚNA
Jakmile došlo k svržení Tálibánu,
což bylo mnohem rychlejší, než mnozí členové americké vlády čekali,
obdržela země 38 miliard dolarů na obnovu.
Z pohledu USA válka v Afghánistánu skončila.
Namísto ozbrojených sil
se mohli vedení země chopit spojenci z NATO a američtí diplomaté.
Prezident Spojených států, generál Franks
a já jsme při pohledu na vývoj v Afghánistánu
ve spolupráci s prezidentem Karzajem dospěli k tomu,
že jsme nepochybně přešli
z rozsáhlé bojové aktivity
do období stability, stabilizace a rekonstrukce země.
Panovala představa, že Amerika je jedinou supervelmocí,
jejíž moc nemá hranic.
Právě vyhráli válku v Afghánistánu za dva měsíce.
Další zastávka bude Bagdád.
BAGDÁD, IRÁK 20. BŘEZNA 2003
Právě teď americké a koaliční síly
provádějí počáteční fáze vojenských operací
k odzbrojení Iráku,
aby osvobodily tamní obyvatele a ochránily svět před nebezpečím.
Usáma bin Ládin a al-Káida si podle mě všimli,
že USA přestaly Afghánistánu věnovat pozornost,
a přizpůsobili tomu svou hru.
Jakmile se bin Ládin dostal do bezpečí
a vybudoval si síť kurýrů a lidí,
kteří mohli předávat jeho zprávy,
dokázal al-Káidu postavit znovu na nohy.
Po všem, co se stalo,
začali všichni významní američtí činitelé
v čele s mezinárodním ateistou Bushem
štvát ostatní, dokonce i muslimské země, proti nám.
Rozpoutali válku proti islámu
ve jménu boje proti terorismu.
U CIA jsem pracoval jako vedoucí operace v Afghánistánu.
V letech 2005 až 2008 přítomnost americké armády v zemi stále narůstala.
Snažili jsme se vymyslet, jak bojovat s Tálibánem
a jít po al-Káidě v Pákistánu.
Budovali jsme a vylepšovali základny
na různých místech země.
Z politického hlediska místní vláda uspěla.
Snažili se vrátit zemi do normálu
a Spojené státy Afgháncům pomáhaly
nastolit kontrolu a vládu.
Řekl bych, že naše snahy o rozšíření protiteroristických operací
a hledání al-Káidy nabíraly tou dobou na obrátkách.
Po 11. září nabídla CIA štědrou finanční odměnu
lidem schopným fungovat jako tlumočníci.
A většina z nich byli Afghánci.
Jmenuju se Ghulam Rasúl.
Pocházím z Afghánistánu, z Pandžšírského údolí.
Od svých 16 let bojuju.
Tehdy se Sověty a dnes s Tálibánem.
Byl jsem nezávislý spolupracovník CIA.
Jako tlumočník se stanete také poradcem,
protože jsem dělal spoustu dalších věcí, které neměly s překládáním co do činění.
Radili mi například, jak v to jejich společnosti chodí.
Říkali mi, co je daná osoba zač a odkud pochází.
To mi jako vedoucímu operace
pomáhalo dělat mou práci lépe.
AMERICKÁ AMBASÁDA, KÁBUL, AFGHÁNISTÁN ZÁŘÍ 2006
V září roku 2006
jsem dostal možnost vyzpovídat Afghánce,
který měl potenciál stát se naším informátorem.
Odešli jsme z ambasády
a vydali se na nedalekou křižovatku u Masúdova kruhového objezdu.
Čekal jsem na rohu ulice,
až se ten muž ukáže.
Jako člověk ze Západu jsem vyčníval.
Hrozilo, že se mě někdo pokusí zabít.
Sledoval jsem očima okolí
a hledal možné hrozby.
Najednou jsem si všiml,
že nalevo ode mě
stojí černá Toyota.
Seděli v ní dva muži a pozorovali mě.
Povídali jsme si a Gary se zeptal:
„Hele, proč tam stojí to auto?
Tam nemají co parkovat.“
Bylo to u ministerstva zdravotnictví a ambasády USA. Všude samá ostraha.
Odpověděl jsem, že v Afghánistánu si místní parkují, kde chtějí.
Vzal jsem to tak.
Pak ten chlap vystoupil z auta, tak jsme se s Rasúlem otočili,
prošli zároveň s ním zpět bezpečnostní kontrolou
a ušli asi 150 až 200 metrů zpátky k bráně ambasády.
A o pár minut později se odpálil.
Ozvala se ohlušující exploze.
Ve vzduchu byly cítit otřesy.
Pak se rozezněly poplachy.
Výbuch poničil vše v okolí 150 možná 200 metrů.
Zdržet se ještě pár minut,
roztrhalo by nás to.
Byl to velký výbuch a vyžádal si…
přes 35 mrtvých a spoustu zraněných.
Šel jsem za hlídkou z ambasády a zeptal se jich,
jestli se tam někdo neodpálil v autě.
Oni na to: „Ano, zasáhli vojenský konvoj u kruhového objezdu.“
Když jsem se zeptal, jestli to byla černá Toyota Corolla, byli v šoku.
„Jak to můžete vědět?“
„Tálibán“ pochází ze slova „Tálib“ označujícího studenty.
Původně pocházeli z medres, pákistánských náboženských škol.
A hnutí Tálibán povstalo z popela
afghánské občanské války, která následovala po sovětské okupaci.
Mnozí Afghánci zastávali názor,
že brutalita občanské války
a zkaženost armádních velitelů,
kteří si jen chtěli naplnit kapsy
a zneužívat obyvatelstvo,
vydláždily Tálibánu cestu,
protože nabízel čistou a asketickou verzi islámu.
Jenže ta pochází ze sedmého století a káže,
že žena musí být zakrytá od hlavy k patě
a podrobit se manželovi,
který může mít až tři manželky.
Přinesla středověké tresty
jako kamenování nebo sekání rukou zlodějům.
Zkrátka šlo o velice brutální interpretaci islámu.
Tálibánci byli připraveni zemřít v bitvě,
netoužili však nutně spáchat sebevraždu.
Ale jakmile propuklo v Iráku povstání,
kde se uplatnili improvizované bomby a atentátníci,
uvědomili si, jak mocná to je zbraň.
V letech 2005 až 2008
se improvizovaná výbušná zařízení, neboli IED, rozšířila,
protože si je Tálibán oblíbil.
Zjednodušeně se jedná o dálkově odpalované bomby u silnic.
Dále sebevražedné vesty,
které buď odpálí přímo nositel,
nebo v některých případech
jiná osoba na dálku.
A pak tu máme výbušniny ve vozidlech,
která teroristé mohou naplnit
až po střechu trhavinami.
Výbuch té černé Toyoty
byl největším svého druhu v dějinách Afghánistánu.
Myslím, že tam bylo přes sto kilo trhavin.
Tou dobou docházelo k výbuchům aut
a sebevražedným atentátům minimálně jednou týdně.
A zhoršovalo se to…
Každým rokem jich přibývalo.
Zajímavé je,
že se jednalo o fundamentalistické Wahhábisty.
Ale jakmile byl atentátník vycvičen a připraven na misi,
dostal na své poměry slušnou sumu
a řekli mu: „Povyraz si. Klidně se opij.
Nevadí, když si zaplatíš prostitutku,
protože po smrti skončíš v nebi,
kde ti bude za tvůj čin vše odpuštěno.“
V překladu: „Tady máš peníze. Vyhoď si z kopýtka a pak splň úkol.“
Což mi přišlo…
přinejmenším zajímavé.
Atentátníci bývali
většinou ve věku 17 až 19 let…
Jednoho z nich
jsem se zeptal, jestli má rodiče.
Neměl.
Bylo mu sedm,
když ho sebrali
a spolu se stovkami dalších unesli.
Kradou děti a vozí je do výcvikových táborů.
Tři a půl roku jim vymývají mozek.
Strčí je do medresy.
Učitelé z nich pak vybírají nadané jedince,
kteří se dají snadno zmanipulovat.
Stanou se z nich zombie.
Touží jen zemřít.
Chtějí zabíjet a je jedno koho. Prostě se odpálit.
Během bojů se Sověty
byly v Pákistánu budovány uprchlické tábory,
takže tam Tálibán mohl snadno
nabírat nové rekruty.
Z Pákistánu do země proudili sebevražední atentátníci,
vyráběly se tam vesty s výbušninami a dovážela se IED.
To byla pro Tálibán skutečná líheň,
ale v jistém smyslu také pro Spojené státy.
Když lidé nic nemají, můžete jim nabídnout nový život,
peníze a vykoupení.
To je taky určitá páka.
Napadlo mě, že bychom mohli tálibánce využít,
abychom zabránili útokům improvizovaných výbušných zařízení.
Pro CIA bylo nesmírně důležité
spolupracovat nejen s afghánskou vládou,
ale také s afghánskou rozvědkou NDS.
Vždy si uvědomovali,
že nikdy nemůžou plně pochopit spletitou etnickou a kmenovou mozaiku,
na které byl Afghánistán postaven.
Koncem roku 2005 mě afghánský náčelník
představil generálu Wardakovi.
Byl ministrem obrany Afghánistánu.
Účelem našeho seznámení
bylo najít cestu, jak by afghánská armáda
mohla spolupracovat s CIA,
aby nám pomohla odstartovat
operace proti Tálibánu a al-Káidě.
Jednoho dne mě generál Wardak seznámil s generálem Fahímem,
který v 80. letech bojoval s Džalaluddínem Hakkáním,
jedním z klíčových členů Tálibánu.
Generál Wardak mi řekl, že kdyby si měl někoho vybrat s sebou,
byl by to právě generál Fahím.
Generálu Fahímovi se podařilo navázat kontakt
s tálibánským mullou Haimim.
Byl velitelem střední úrovně.
Nebyl to žádný bojovník, jen pobožný člověk,
ale dělal například to, že posílal sebevražedné atentátníky
a součástky na IED do Afghánistánu.
Nalákalo ho,
že tehdy přítomnost Spojených států v zemi stále narůstala.
Nabídl jsem mu, že pokud budou spolupracovat
a složí zbraně, nezabijeme ho
a navíc vymyslíme, jak bychom si mohli pomáhat,
abychom z toho těžili oba.
V podstatě jsem mu naznačil, že z toho pro něj koukají peníze.
Nakonec jsme dali dohromady plán, jak přesvědčit skupinu tálibánců,
aby nelegálně přešli hranice.
Měli se sejít se mnou
a já bych jim slíbil, že je nezatkneme ani nezabijeme.
Místo toho jsme měli probrat, jak bychom mohli spolupracovat.
Převést 29 členů Tálibánu přes hranice z Pákistánu
do Afghánistánu je velmi náročné.
Nesmí vás odhalit Pákistánci,
Tálibán se nesmí dozvědět, že v tom mají prsty Američani,
a do toho operujete na afghánském území.
Vedení ve Washingtonu na to řeklo: „Tak moment.
Přivedeme si přes 20 tálibánců
a budeme za ně nést zodpovědnost, kdyby na někoho zaútočili
a přemohli ho nebo zabili?
Budeme to my, kdo je tam přivedl. Uděláme tím CIA špatné jméno.“
CIA má skupinu vysloužilých vojáků.
Říkáme jí GRS, Globální reakční skupina.
Jsou to takoví bodyguardi CIA.
Jeden ze členů, kterého jsem znal z Iráku a dávnější minulosti,
měl přezdívku „Brutus“.
Vždy jsem nás bral jako podporu vedoucích operace,
kteří potřebovali ke své práci informace.
Snažili jsme se je co nejvíc podpořit a zároveň udržet v bezpečí.
V podstatě jsme byli taková ochranka na steroidech.
Gary přišel ke mně do pokoje, dali jsme si pivo
a řekl mi, že ho čeká jedna mise a jestli mu pomůžeme.
Ptal jsem se, o co jde.
„Pojedeme pro 29 tálibánců
a odvezeme je do úkrytu v Kábulu.“
Ptal jsem se, jestli mu to vedení schválilo,
nebo jestli jen uvažuje nahlas.
Odpověděl: „Uděláme to. Jen chci vědět, jestli nám pomůžete.“
Musel jsem se zamyslet, jestli to je moudré.
Jestli ta šťáva za tu námahu stojí, jak se říká v Texasu,
nebo jestli to je až příliš velké riziko
a bude lepší odmítnout.
Vedení CIA neustále zvažuje,
co všechno by se mohlo pokazit.
A tehdy všichni z vedení vzpomínali hlavně na to,
co se stalo Mikeu Spannovi v Qala-e Džangi 25. listopadu 2001.
QALA-E DŽANGI, AFGHÁNISTÁN 25. LISTOPADU 2001
Tým Alfa tvořilo osm důstojníků CIA. Do Afghánistánu dorazili jako druzí.
Museli se rozdělit.
Mike Spann a David Tyson odjeli do Qala-e Džangi,
což byla pevnost kousek do Mazáre Šeríf,
aby tam vyslechli zajaté členy al-Káidy.
Je to terorista?
Ano. Je to terorista.
- Tihle taky. - Myslím, že ano.
Ti všichni jsou teroristé. A vy nejspíš taky.
Přijeli jste do Afghánistánu zabíjet lidi.
Já ne…
Mikeu, chceš si s ním promluvit?
David Tyson a Mike Spann ale nevěděli,
že nikdo tyto vězně pořádně neprošacoval.
Odkud jsi?
- Z Pákistánu. - Jo?
- Proč jsi přišel do Afghánistánu? - Kvůli džihádu.
- Proti komu? - Proti terorismu USA.
Ale teď jste ve vězení v Mazáre Šeríf.
Jo. Žádný problém. Ve válce a v lásce je dovoleno vše.
Dopadlo to tak, že tito bojovníci al-Káidy
po nich začali střílet, házet granáty a zabíjet stráže.
A donutili je k útěku.
Během zhruba 30 vteřin
se situace v pevnosti zcela obrátila.
Vedení se chopili bojovníci al-Káidy.
Mike odrážel útok holýma rukama,
ale pak zmizel pod hromadou těl.
Davidovi došlo, že nemá na výběr. Buď zabije on je, nebo oni jeho.
A tak začal jednat.
Na rozdíl od Mikea Spanna přežil.
Takhle to tam tehdy vypadalo.
Žádný z agentů CIA nikdy nezapomene,
co se v Qala-e Džangi stalo.
HRDINY, KTERÝ OBĚTOVAL ŽIVOT ZA SVOBODU
NEZAPOMENEME NA JEHO ODVAHU A OBĚŤ BŮH MU ŽEHNEJ
KÁBUL, AFGHÁNISTÁN 2006
Když se jako velitel operace
zaměřujete na úkol
přetáhnout někoho na svou stranu,
je těžké neustále myslet také na bezpečnost.
Na to se specializují paravojenští důstojníci CIA
pozemní jednotky.
A stejně jako Navy SEALs nebo Delta Force
dokáží odvést svou práci, zabít co nejvíc lidí
a zároveň rychle osvobodit zajatce.
Pět nebo šest vojáků jelo na hranice.
Oficiální vstup do země se jmenuje Torkhamský přechod.
Nelegální přechod byl v nedalekém vádí,
který používali pašeráci a lidé přicházející do země nelegální cestou.
Úředníci před tím zavírali oči.
Řekli jsme tálibáncům, že mají chodit po jednom.
Tím jsme se chránili,
aby na nás nemohli zaútočit ve skupině.
Nejvíc jsme se báli toho,
že by na sobě kdokoli z nich mohl mít sebevražednou vestu.
Věděl jsem, že tradiční kmenový pozdrav zahrnuje objetí
a letmý dotek tváří.
Společně s generálem Fahímem jsme všechny obešli.
Každého jsem objal a letmo jsme se dotkli tváří.
Díky tomu jsem jim mohl dát ruce na záda,
abych zjistil, jestli mají zbraň nebo sebevražednou vestu.
Lidé jako Gary poznají, jestli u sebe ten člověk má zbraň,
jestli se potí nebo je nervózní.
Z přímého kontaktu
dokáže zkušený vedoucí operace poznat spoustu věcí.
Zároveň to ale vyžaduje velkou odvahu.
Kdyby se něco pokazilo, bude první, kdo to odnese.
Vedl je Haimi.
Nakonec taky přešel, ale nejdřív poslal několik svých mužů.
Asi si chtěl ověřit, jestli je nezatýkáme nebo nemučíme.
A pak taky přešel.
Naším cílem bylo tyto Afghánce chránit,
ale zároveň jsme museli být připravení je zabít, kdyby na nás zaútočili.
Tak jsme se vydali na dlouhou a náročnou cestu do Kábulu.
Jakmile odjeli od přechodu, bylo tálibáncům jasné,
že jsou pod naší ochranou. Riskovali život.
Určitě se báli úplně stejně jako my.
Cesta z Džálálábádu do Kábulu
je poměrně dlouhá a vede přes strmé srázy.
Nikde v zatáčkách nejsou svodidla.
Člověk tam má strach normálně,
natož s 29 tálibánci.
Než jsme vyrazili,
požádal jsem na stanici
o poskytnutí bezpečného úkrytu v Kábulu.
Zjistil jsem, že žádný nemají,
tak jsem zavolal ministru obrany, generálu Wardakovi.
Začal mi nadávat a křičet na mě.
„Chcete, abych vám do 24 hodin našel v Kábulu dům,
kam potají dovezete 29 nepřátel naší země?“
Ale byl to ministr obrany,
tak se mu nějak podařilo sehnat dům se sklepem,
který jsme si mohli pronajmout,
a ukrýt tálibánce do suterénu.
Podařilo se mu sehnat
dvoupatrovou budovu se sklepem.
Dorazili jsme tam v noci, abychom nevzbudili pozornost,
ale ten dům se nacházel v lepší čtvrti Kábulu.
Na takovém místě
se nic dlouho neutají.
Brutus byl jedním ze členů GRS, který přišel do úkrytu
zajistit bezpečnost agentů CIA.
Z bezpečnostního hlediska to nebyl nejlepší dům.
Všechny ostatní domy v okolí byly vyšší.
Vchod nebyl nijak krytý. A to nebylo to nejhorší.
Když jsme vešli dovnitř, zjistili jsme, že je to děs.
Ze sklepa vedl jen jeden východ.
Horší prostor na hlídání si neumíte představit.
Řekl jsem: „Vyslýchat je musíme tady u schodů.“
Když jsme řešili nouzové situace, varoval mě:
„Kdyby na nás zaútočili,
nesmíte zůstat odříznutí v rohu.
Bylo by náročné vás odtamtud dostat.“
Snaží se oddělit jedince od ostatních.
Vlci taky útočí na osamělou srnu nebo ovci,
jakmile se odtrhne a je zranitelná.
Je to rychlé. Dávali nám najevo svou nespokojenost.
Nebyli rádi, že jsou doma.
Museli jsme být opatrní.
Všichni byli nervózní. Nejspíš čekali,
že se je všechny chystáme zabít.
Jednomu z nich bylo zle. Věděl jsem, že má bolesti. Asi hlavy.
S pomocí tlumočníka jsme zjistili, že ho bolí zub.
Došel jsem mu pro obyčejný ibuprofen nebo paralen a dal jsem mu ho.
„Vezmi si to. Uleví se ti.“
Starší chlapi řekli, že si od zápaďáka nic nevezmou.
Tak jsem si vzal dva, abych ukázal, že o nic nejde.
Nakonec ho spolknul a druhý den se na mě usmál.
Byl rád.
Když tálibánci viděli, že se Američan snaží jednomu z nich pomoct,
aby mu bylo líp, došlo jim,
že je nechceme zabít.
A že nám můžou věřit.
Měli za sebou kus práce.
Zvládli převézt všech 29 mužů z Pákistánu do Afghánistánu.
Zatím to nevypadalo na past.
Teď museli zjistit, jestli je donutí přejít k nepříteli.
Jestli s nimi budou spolupracovat.
A jestli by mohli být klíčem
k odemčení sítě sebevražedných atentátníků,
který by mohl chránit životy Američanů a Afghánců.
Tálibánci se zabydleli
a následujících 48 hodin
jsme je začali prověřovat.
Využívali jsme pomoc tlumočníků z CIA,
ale také generála Fahíma,
který se rozhovorů velmi aktivně účastnil.
Každého z nich zpovídal, aby zjistil,
k jakým informacím a aktivitám má přístup.
A jestli se nám hodí.
Jestli není napojený na IED buňku.
Třeba by mohl vědět, kde mají schované výbušniny.
Třeba by mohl být napojený na staršího tálibánce
nebo někoho z al-Káidy.
To jsme se snažili zjistit.
Garymu nejspíš došlo,
že to nejsou žádné velké ryby.
A že bychom se měli soustředit na klíčové postavy,
které chceme vyslechnout.
Z celkem 29 tálibánců
jsme našli šest mužů, kterým jsme mohli věřit.
Ostatní jsem poslal zpátky do Pákistánu
do uprchlických táborů s malým peněžním obnosem.
„Slíbili“ totiž, že nebudou útočit
na USA ani Afghánistán.
Navíc jsem o nich měl dost informací,
abych jim mohl znepříjemnit život, kdybych řekl,
že mluvili s Američany.
Máme fotky, na kterých jsou tálibánci
společně s třemi našimi agenty.
Riskovali život.
Kdyby se zjistilo, že spolupracovali s Američany,
považovali by je ostatní tálibánci za zrádce
a uřízli jim hlavu.
V Kábulu jsem jich držel dalších pět
a používal je, jako by byli tálibánská buňka.
Nejvíc jsem se soustředil na Haimiho, který celou skupinu vedl.
Byl vzdělanější než ostatní.
Byl zvyklý jim velet.
Popravdě, byl to arogantní hajzl.
Poslal jsem ho zpátky do Pákistánu, aby pokračoval ve své práci,
ale zároveň s námi potají spolupracoval.
Když jsem s ním jednou mluvil,
řekl nám, že mu tálibánské vedení nařídilo,
aby poslal do Afghánistánu autobus
plný součástek pro výbušniny,
rozbušek a odpalovacích zařízení.
Podařilo se nám ten autobus zablokovat
a našli jsme v něm dodávku komponentů do výrobny IED.
Haimi varoval Fahíma,
že dostal rozkaz poslat do Kábulu dva sebevražedné atentátníky,
aby se tam odpálili.
Snažil jsem se vymyslet, jak se s nimi sejít.
Napadlo mě, že jim Fahím řekne
o kanadském novináři, který je příznivcem Tálibánu
a chce s nimi udělat rozhovor. Až se z nich stanou mučedníci,
napíše o nich, aby se o jejich oběti dozvěděl celý svět
a tím se proslavili.
Oba útočníci nakonec souhlasili,
že si s tím kanadským novinářem promluví.
A tím novinářem jsem byl já.
PŘEDMĚSTÍ KÁBULU, AFGHÁNISTÁN PROSINEC 2008
Snažíte se si u nich vybudovat důvěru.
Chcete působit jako důvěryhodný a upřímný člověk,
zatímco se vydáváte za někoho jiného.
Jakmile se ale do té role vžijete
a soustředíte se na úkol, začnete sami věřit tomu,
že jste kanadský novinář,
který se snaží zaznamenat příběh tálibánského sebevražedného atentátníka.
Během rozhovoru s atentátníky
jsem začal zjišťovat, v jaké jsou situaci.
A také jací jsou oni sami.
Tohle bylo jediné,
co by jejich životu přineslo nějaký smysl.
Když se zabijí, budou v nebi odměněni
a jejich rodině se dostane jisté kompenzace.
Řekli jsme afghánské rozvědce, ať to natočí,
aby to mohli použít ve veřejné kampani
a ukázat Tálibán ve špatném světle.
Aby mohli ukázat, jak unáší nevinné lidi z vesnic, vymývají jim mozky
a dělají z nich sebevražedné atentátníky.
Moje rodina ví, že tu jsem, ale nemůžou mě zastavit.
Přišel jsem spáchat sebevraždu na Americe.
Když se člověk přiblíží
k jisté smrti,
musí o tom začít přemýšlet. Musí mu to vrtat hlavou.
Může vám velmi pomoct, když s nimi promluvíte
a zjistíte, proč to dělají.
Můžou vám prozradit informace o jejich síti,
kdo je poslal a kudy se tam dostali.
Můžou mít velmi cenné informace.
V Afghánistánu je dost chladno.
Měl jsem na sobě místní oblečení a ještě deku.
Mladšímu byla zima a celý se klepal,
tak jsem si ji sundal a zabalil ho do ní.
A řekl jsem mu, ať se ohřeje.
Když jsem se chystal odejít, začal ji sundavat
a vracet mi ji. Tak jsem mu řekl, ať si ji nechá.
Později mi prozradili, že po mém odchodu
oba ti atentátníci řekli,
že nikdy nepotkali nikoho ze Západu. Prý si mysleli, že jsou všichni zlí,
ale já jsem jim připadal hodný.
„Vypadal normálně. Záleželo mu na nás.
Dobře, že to byl Kanaďan, a ne Američan.“
A díky tomu
jsem jim během dvou nebo tří dalších setkání
dal najevo soucit, probíral s nimi jejich život
a co by bylo potřeba, aby měl jejich život smysl,
kdyby se někdy vrátili.
Jakmile jsem se začal vyptávat
na jejich výcvik, indoktrinaci a naverbování mezi atentátníky,
už jsem moc jako novinář nezněl.
Zdálo se, že mi dostatečně věří na to,
abych jim mohl říct pravdu.
Nakonec jsem jim přiznal,
že jsem Američan a dělám pro CIA.
Nabídnul jsem jim
asi pár stovek dolarů.
Nejspíš ne víc než 650.
To jim stačilo na to, aby se nemuseli odpálit.
Místo toho mohli začít nový život.
Nejenom, že jsem je zachránil před sebevraždou,
ale zároveň jsem zachránil… ani nevíme kolik obětí.
A to pro mě byl tehdy hlavní cíl.
Práce Garyho Harringtona
je vzorem pro všechny ostatní agenty CIA.
Byl uprostřed války.
Zachraňoval americké životy.
Pracoval s afghánskými spojenci.
Snažil se pomáhat.
Nic víc po agentech CIA ani nemůžete chtít.
Později jsem zjistil,
že mě všichni považovali za rebela, co nedodržuje pravidla.
Nedělal jsem to pro osobní prospěch,
ale abych splnil misi.
V roce 2001 jsem stál na vrcholu pohoří Tora Bora.
Vše šlo podle plánu.
Al-Káida i Tálibán byli na útěku.
Všichni byli šťastní.
Po 11. září to vypadalo jako obrovské vítězství.
Řekl jsem klukům, co tam byli se mnou,
že jsme jako králové světa.
Ale bude těžké si to udržet
a nenechat se svrhnout.
Věděl jsem, že jednou přijde chvíle,
kdy se budeme muset stáhnout.
Ale hrozně mě mrzí, jakým způsobem to proběhlo.
Nezbyla tam po nás žádná stopa.
Ani jsme nezajistili ochranu lidem, kterým jsem svěřil svůj život
a kteří mě tam celou dobu chránili.
Moc mě to mrzí.
Jsem v kontaktu s Rasúlem.
Přidal se k odboji.
Opustil práci u CIA a vrátil se do Afghánistánu.
Teď pracuje s Masúdem,
synem Ahmada Šáha Masúda,
který byl původním kultovním vůdcem Pandžšíru před 11. zářím,
a snaží se mu pomoct se etablovat
do pozice hlavního vůdce odboje.
Mám povinnost.
Musím to dělat.
Musím být u odboje a bojovat s těmi lidmi.
Dodávám jim motivaci. Už mám svůj věk,
ale Pákistán udělá z Afghánistánu
hlavní teroristický stát na světě.
Stane se to, když nebudeme klást odpor.
V Afghánistánu panuje doba temna.
A všichni si říkají, k čemu to bylo.
Podle mě to ještě neskončilo.
Tálibán nedokázal ovládnout celý Afghánistán.
Myslím, že nás čeká další kapitola.
ŠPIONÁŽNÍ OPERACE
Překlad titulků: Michael Novotný