CAPITOL-BYGNINGEN, WASHINGTON D.C. 1. MAJ 2003
Tragedien den 11. september
forbinder vores to nationers skæbne.
I kom til Afghanistan for at besejre terrorisme,
og vi afghanere bød jer velkommen
til vores lands befrielse.
Sammen endte vi terrorismeregimet.
Den amerikansk-ledte kampagne med Den Nordlige Alliance efter 9/11
splittede afgjort Osama bin Ladens netværk.
Den amerikanske regerings ressourcer var rettet mod at stoppe og dræbe ham,
men han var stadig en trussel.
Talibanerne drog mod den pakistanske grænse,
og de aflagde et løfte om at regenerere sig og komme tilbage.
Taliban-fyren sagde: "Vi har egne droner og krydsermissiler,
og det er selvmordsbombere."
Når man har en fjende, der er villig til at sprænge sig selv i luften
og dræbe os, er det skrækindjagende.
De er hjernevasket.
De vil bare dø.
Disse selvmordsbombere gik med til at tale med en canadisk journalist,
og journalisten var selvfølgelig mig.
Gary sagde: "Jeg har en mission. Vi skal hente 29 talibanere
og bringer dem til Kabul."
Jeg sagde: "Er det lovligt?"
Ens værste frygt er, at de mennesker, man tror, er den største præmie,
faktisk er en trojansk hest, der vil ind i ens egen operation for at dræbe en.
FORTROLIGT
SPIONMISSIONER
TALIBAN-SPIONER
NOGLE NAVNE ER ÆNDRET FOR AT BESKYTTE FOLK, DER NÆVNES I DETTE AFSNIT.
Så snart Taliban-regeringen blev væltet,
hvilket var hurtigere, end mange i den amerikanske regering havde forventet,
$38 milliarder strømmede ind, så der var stor genopbygningsstøtte.
I amerikanske øjne var krigen i Afghanistan forbi.
NATO-allierede og amerikanske diplomater,
snarere end amerikanske soldater, kunne tage styringen i Afghanistan.
USA's præsident og general Franks
og jeg har set på de fremskridt, der gøres i dette land,
og i samarbejde med præsident Karzai har vi konkluderet,
at vi er på et punkt, hvor vi er flyttet
fra stor kampaktivitet
til en tid med stabilitet og stabilisering og genopbygning.
Der var en følelse af, at USA var verdens eneste supermagt,
der kunne opnå alt.
De havde opnået en sejr i Afghanistan på to måneder.
Og næste stop, Bagdad.
BAGDAD, IRAK 20. MARTS 2003
På dette tidspunkt, er amerikanske og koalitionsstyrker
i de tidlige faser af militære operationer for at afvæbne Irak
og befri dets folk og forsvare verden mod alvorlig fare.
Jeg tror, Osama bin Laden og al-Qaeda
indså, at USA ikke fokuserede på Afghanistan længere
og justerede planerne derefter.
Da Bin Laden var i relativ sikkerhed,
og han byggede et netværk af kurerer og folk,
som kunne sende hans beskeder ud,
kunne han samle al -Qaeda igen.
Efter det, der er sket,
begyndte alle de vigtige amerikanske embedsmænd,
som er ledet af den internationale ateist Bush,
at vende selv muslimske lande mod os.
De startede en krig mod islam
for at bekæmpe terrorisme, hedder det sig.
Jeg var sagsbehandler fra CIA, der tjente i Afghanistan.
I 2005-2008 blev den amerikanske tilstedeværelse stadig opbygget.
Vi forsøgte at udvikle evner til at bekæmpe Taliban
og gå efter al-Qaeda i Pakistan.
Vi åbnede baser og forbedrede baser
forskellige steder i Afghanistan.
Politisk rejste regeringen sig,
og de prøvede at opnå normalitet,
og USA hjalp afghanerne
med at prøve at skabe kontrol og styring i Afghanistan.
Jeg vil sige, at vores indsats for at vokse i terrorbekæmpelses-operationer
og vores søgen efter al-Qaeda var stigende dengang.
Efter 9/11 tilbød CIA virkelig en god økonomisk belønning
til folk, der ville arbejde som tolke,
og de fleste, der arbejdede som tolke, var afghanere.
Mit navn er Ghulam Rasul.
Jeg er oprindeligt fra Afghanistan, fra Panjshir-dalen.
Siden jeg blev 16, har jeg kæmpet.
Dengang mod Sovjetunionen og Taliban i dag.
Jeg var selvstændig entreprenør for CIA.
Når man bliver oversætter, er man også rådgiver,
for jeg lavede ti forskellige ting, der ikke har noget med tolkning at gøre.
De rådgav mig om stammeskikke, og hvordan…
Og en persons baggrund, og hvor han var fra.
Som sagsbehandler informerede det mig og hjalp mig med at gøre arbejdet bedre.
DEN AMERIKANSKE AMBASSADE KABUL, AFGHANISTAN, SEPTEMBER 2006
I september 2006
fik jeg mulighed for at interviewe en afghaner,
som jeg så som en potentiel kilde.
Vi forlod ambassadekomplekset,
og vi tog til et nærliggende kryds ved en rundkørsel, der hed Massoud Circle.
Og der sad jeg på gadehjørnet og ventede på, at han dukkede op.
Som vesterlænding skiller jeg mig ud,
og der er folk, der ville forsøge at dræbe en.
Jeg kigger frem og tilbage efter potentielle trusler.
På et tidspunkt mens jeg observerede,
bemærkede jeg til venstre,
en sort Toyota, der holdt der.
Jeg bemærkede, at der var to fyre i den. De så på mig.
Vi snakkede, og Gary sagde:
"Hvorfor holder den bil herovre?"
Det er ikke en parkeringsplads.
Det er sundhedsministeriet, den amerikanske ambassade, sikkerheden er høj.
Jeg sagde: "Det er Afghanistan. De er ligeglade med, hvor de parkerer."
Jeg godtog det.
Så kom fyren, og Rasul og jeg vendte om
og gik tilbage gennem sikkerhedskontrollen med fyren
og gik 150-200 meter tilbage til ambassadeporten.
Og et par minutter senere eller mindre end det sprang den.
Der var en øredøvende eksplosion.
Man kunne mærke rystelserne i luften.
Og så gik alarmerne i gang.
Alt inden for 150-200 meter var ødelagt.
Hvis vi var blevet der to minutter til…
ville vi være blodige.
Den var stor, og der var over 35 tilskadekomne og mange sårede.
Jeg gik til ambassadens vagter og spurgte: "Var det en selvmordsbilbombe?"
Og de sagde: "Ja, de ramte en militær konvoj i den rundkørsel."
Jeg sagde: "En sort Toyota Corolla?" Og de var chokerede.
"Hvordan kunne du vide det?"
Taliban, ordet "talib" kommer fra ordet for elever.
De kom oprindeligt fra madrasaer, Pakistans religiøse skoler.
Og Taliban-bevægelsen opstod virkelig ud af asken
fra den afghanske borgerkrig, som kom efter den sovjetiske besættelse.
Mange afghanere mente, at borgerkrigens brutalitet,
krigsherrernes korruption,
som kun var ude på at profitere og misbruge folket,
gav Taliban fodfæste,
fordi de tilbød en ren, asketisk version af islam.
Det var en version af islam fra det syvende århundrede,
hvor kvinder skulle dækkes til fra top til tå
og var underlagt deres mænd, som ofte havde op til tre koner.
Der var straffe fra middelalderen,
såsom stening til døden og afhugning af tyves hænder.
Det var en ret brutal fortolkning af islam.
Talibanerne var klar til at dø i kamp,
men ville ikke nødvendigvis begå selvmord,
men da der var oprør i Irak,
med hjemmelavede bomber og selvmordsbombere, der blev brugt,
kunne de se, hvor kraftigt et våben det var.
I årene 2005 til og med 2008
blev der brugt flere hjemmelavede bomber,
fordi det var det våben, Taliban valgte.
En hjemmelavet bombe er blot en fjernudløst bombe plantet i vejsiden.
Så selvmordsvestene,
som enten er detoneret af bæreren,
eller nogle gange er der en udløsende anordning,
som kunne detonere den på afstand.
Og så har man de køretøjsbårne, hjemmelavede bomber,
hvor man kan tage rum i et køretøj og bare pakke det med sprængstoffer.
Bilbomben i den sorte Toyota dengang
var den største indtil da, der var blevet brugt i Afghanistan.
Jeg tror, der var langt over 90 kilo sprængstof.
Dengang havde vi mindst en gang om ugen en bilbombe eller et selvmordsangreb.
Og det blev værre og værre med årene.
Interessant nok, er det i denne strenge form for wahhabi-islam,
men selvmordsbombere, når de er trænet og klar til missionen,
får penge, som er et stort beløb for dem,
og de får at vide: "Gå i byen. Det er okay, hvis du drikker.
Det er okay, hvis du betaler for en kvinde nu,
fordi du dør og kommer i himlen,
men du bliver tilgivet, fordi du gør det."
Så stort set: "Her er nogle penge. Mor dig godt, og gør dit job."
Og det fandt jeg
ret interessant. Mildest talt.
Nogle af selvmordsbomberne…
De er som regel 17, 18, 19, deromkring.
En af børnene…
Jeg spurgte ham personligt: "Har du forældre?"
Han sagde nej.
Han var syv år.
Han blev hentet,
og ligesom ham, hundredvis af børn.
De stjæler børnene. De tager dem med til træningslejren.
I tre et halvt år bliver de hjernevasket.
De anbringes i en madrasa.
Og adskilt, leder lærerne efter talentet.
Hvor let de kan manipulere med dem.
De bliver zombier.
De vil bare dø.
De vil myrde. Det er lige meget. De vil bare sprænge sig selv i luften.
Under kampen mod sovjetterne
blev der anlagt flygtningelejre i Pakistan,
så det var let for Taliban
at tage dertil og rekruttere folk.
Der er selvmordsbombere, der krydser grænsen fra Pakistan,
selvmordsveste og hjemmelavede bomber fremstilles og transporteres.
Det er en rigtig yngleplads for Taliban,
men med USA har man også…
Når folk intet har, og man tilbyder dem et nyt liv,
og man kan tilbyde dem penge og en udvej.
Det giver også en vis magt.
Jeg tænkte, at vi måske kunne arbejde med en vinkel
ved at bruge Taliban til at forbyde hjemmelavede bomber.
Det er ekstremt vigtigt for CIA at arbejde med den afghanske regering,
og også NDS, den afghanske efterretningstjeneste.
De indså altid, at det etniske og stamme-specifikke sammensurium,
som udgjorde Afghanistan, var noget, de aldrig helt ville forstå.
I slutningen af 2005 fik Afghanistan-chefen
præsenteret mig for general Wardak.
Han var forsvarsminister for Afghanistan.
Formålet med at præsentere mig for ham
var at se på, hvordan den afghanske hær
kunne samarbejde med CIA
og hjælpe os med at indlede operationer mod Taliban eller al-Qaeda.
På et tidspunkt præsenterede general Wardak mig for general Fahim,
som i 1980'erne kæmpede med Jalaluddin Haqqani,
som var et af Talibans nøglemedlemmer.
General Wardak sagde: "Havde jeg brug for en til at gøre noget eller tage med mig,
ville det være general Fahim."
General Fahim fik til sidst kontakt
med en taliban-mullah, der hed Haimi.
Han var kommandant på mellemniveau i Taliban,
og han var ikke en kriger. Han var en religiøs fyr,
men en af de ting, han gjorde, var at sende selvmordsbombere
og bombe-komponenter ind i Afghanistan.
Det, der tiltalte Taliban-medlemmet
var, at den amerikanske tilstedeværelse voksede støt.
Jeg tilbød ham en aftale: "Hvis du vil samarbejde med mig
og lægge dine våben, så bliver du ikke dræbt,
og jeg finder måder at arbejde med dig på,
der er til gensidig gavn.
Og de forstår, at det betyder: "Okay, jeg får nok penge ud af det her."
Vi fik til sidst en plan for at få en gruppe talibanere
til at komme ulovligt over grænsen,
men møde mig,
og så lovede vi ikke at anholde dem eller dræbe dem,
og så ville vi se, om vi kunne arbejde sammen.
At bringe 29 talibanere over grænsen fra Pakistan
ind i Afghanistan er noget af en opgave.
Man vil ikke blive opdaget af pakistanerne.
Man vil ikke have, at Taliban ved, at amerikanerne er involveret i dette,
og man opererer på afghansk territorium.
Folkene i hovedkvarteret i Washington sagde: "Vent et øjeblik."
"Vi henter over 20 talibanere ind,
og vi er ansvarlige, hvis disse mænd angriber
eller overmander eller dræber nogen.
Vi bragte dem ind, så det bliver skidt for CIA."
CIA har en gruppe tidligere militærfolk.
Vi kalder det "GRS", som står for Global Response Security,
og det er CIA's livvagter.
En af GRS-fyrene, som jeg havde kendt fra Irak og før,
havde kaldenavnet "Brutus".
Jeg har altid set os som støtte for sagsbehandlerne,
som prøvede at samle oplysninger og gøre deres arbejde.
Vi forsøgte at støtte dem bedst muligt, mens vi passede på dem.
Det var ligesom en Secret Service-enhed på steroider.
Gary kom ind på mit værelse og drak øl,
og han sagde: "Jeg fik denne mission. Vil I støtte den?"
Jeg sagde: "Hvad er det?"
Han sagde: "Vi henter 29 talibanere og fører dem til Kabul til et safehouse."
Jeg sagde: "Gary, er det godkendt af hovedkvarteret,
eller tænker du højt lige nu?"
"Nej, det vil ske. Jeg vil vide, om I kan støtte det."
Man tænker: "Er det den bedste beslutning?
Er saften værd at presse for, som de siger her i Texas,
eller er vi så langt væk fra spektret her, at vi gør noget fjollet?
En af de ting, CIA-officerer altid tænker på,
er, hvad der potentielt kan gå galt.
Og en af de ting, alle CIA-officerer tænkte mest på,
var Mike Spanns skæbne i Qala-i-Jangi den 25. november 2001.
QALA-I-JANGI, AFGHANISTAN 25. NOVEMBER 2001
Team Alpha var otte CIA-officerer. De var det andet hold i Afghanistan.
De delte sig.
Mike Spann og David Tyson tog til Qala-i-Jangi,
som var en fæstning lige uden for Mazar-i-Sharif,
for at forhøre al-Qaeda-fanger.
Er han terrorist?
Ja. Han er terrorist.
-Er de terrorister? -Det tror jeg.
Alle dem er terrorister. Du er en terrorist.
Du kommer til Afghanistan for at dræbe folk.
Jeg gør ikke…
Okay, Mike, vil du tale med ham?
En af de ting, David Tyson og Mike Spann ikke havde indset,
var, at de al-Qaeda-fanger ikke var blevet visiteret grundigt.
Hvor er du fra?
-Fra Pakistan. -Pakistan?
-Hvorfor kom du til Afghanistan? -Jeg er fra Jihad.
-Mod hvem? -Mod USA's terrorisme.
Men nu er I fanger i Mazar-i-Sharif.
Ja. Intet problem. Alle kneb gælder i krig og kærlighed.
Og der var sket det, at disse al-Qaeda-krigere
havde affyret våben, eksploderet granater og dræbt vagter
og tvunget dem til at flygte, og inden for cirka 30 sekunder
havde magtdynamikken i Qala-i-Jangi ændret sig,
og al-Qaeda, disse krigere, havde kontrollen.
Så Mike var hurtigt nødt til at bekæmpe folk med hænderne,
men så forsvandt han under en bunke lig.
Og David har, ifølge ham, intet valg. Han skal dræbe eller blive dræbt,
og det gør han.
Han overlevede, Mike Spann gjorde ikke.
Og sådan forløb det bare den dag.
Enhver CIA-officer har altid Cala-i-Jangi-situationen i baghovedet.
EN HELT, DER OFREDE SIG FOR FRIHED
VI GLEMMER IKKE HANS MOD OG OFFER MÅ GUD VELSIGNE HAM
Til en operation som denne, hvor man som sagsbehandler
fokuserer på det tekniske
i at overtale nogen til at komme over til ens side,
vil man ikke tænke for meget på sikkerhedssituationen.
Og CIA-paramilitære officerer
er dem, der specialiserer sig i det hele tiden.
Og ligesom Navy SEALs og Delta Force
kan de få arbejdet gjort med flest drab,
meget hurtigt, og de kan også få folk ud.
Der var fem, seks af dem, der tog til grænsen.
Det lovlige overgangssted hedder Torkham Gate.
Den ulovlige passage var ved en bæk i nærheden,
og der var mange smuglere og folk, der krydsede ulovligt der.
Embedsmænd vendte nok det blinde øje til det.
Talibanerne havde vi givet besked på at krydse over en ad gangen.
Det beskyttede os…
Hvis en gruppe af dem prøvede at omringe os.
Den største bekymring var,
at alle disse fyre kunne have en selvmordsvest på.
Jeg kendte det kram, man giver, og den kindberøring, man har
i en traditionel stammehilsen.
Jeg kunne gå hen til hver af dem med general Fahim
og kramme hver fyr og gnide ansigt.
Men når jeg gør det, har jeg hænderne på deres sider og ryg,
og jeg mærker, om de har et våben eller en selvmordsvest på.
Sådan en som Gary ser, om der er et våben skjult,
om nogen sveder, eller om nogen er nervøs.
Den slags øje -til-øje-kontakt
kræver is i maven for en erfaren CIA-sagsbehandler.
Det kræver meget mod,
for hvis det går galt, kan man blive dræbt.
De blev styret af Haimi.
Han kom over, men han ventede, til han havde sendt nok af de andre.
Det var nok for at se, at vi ikke anholdt dem eller gjorde dem fortræd.
Og så krydsede han over.
Planen var, at vi skulle være klar til at beskytte afghanerne,
men vi skulle være klar til at dræbe dem, hvis de prøvede at angribe.
Og vi begyndte at bevæge os op ad denne lange, drøje vej til Kabul.
Da de forlod grænsen, vidste Taliban-mændene,
at de nu var beskyttede af os, så deres liv var i fare.
Og jeg var sikker på, at de nok var lige så bange, som vi var.
Turen ad veje fra Jalalabad til Kabul
er ret lang, og der er stejle klipper
uden vejværn i sving.
Det er altid en skræmmende køretur,
og især nu med 29 talibanere.
Før vi tog afsted,
havde jeg bedt stationen om
at skaffe os et safehouse i Kabul.
Jeg fandt ud af, der ikke var et safehouse,
så jeg ringede til forsvarsministeren, general Wardak.
Han begyndte at bande ad mig og råbe. Han sagde:
"Du vil have, at jeg på et døgn finder et hus i Kabul
til 29 af mit lands fjender i hemmelighed, og du vil have det gjort nu?"
Men han er forsvarsminister,
så han fandt et hus med en kælder,
hvor vi kunne leje huset et stykke tid
og have de folk i kælderen.
Det safehouse, generalen skaffede,
var en bygning i to etager med en kælder.
Og vi flyttede ind om aftenen, så vi var lidt i skjul af mørket,
men det var i et mondænt område af Kabul.
Og ærligt talt er der intet, man kan gøre sådan et sted,
der kan holdes hemmeligt længe.
Brutus var en af de mænd, der kom til vores safehouse
for at sørge for sikkerhed for CIA-sagsbehandlerne der.
Fra et sikkerhedsmæssigt aspekt var det ikke et godt hus.
Alle huse over os var højere end os.
Vi var udsat, når vi kom og gik, og det blev kun værre.
Da vi kom ind, sagde vi: "Åh gud, det er et forfærdeligt hus."
Vi havde et kælderområde, der havde en vej ind og en vej ud,
og det var bare et sikkerhedsmareridt.
Jeg sagde: "Hvis vi foretager interviews, skal det være neden for trappen."
En af de ting, han fortalte mig om nødssituations-planlægning, var:
"Hvis de fyre overmander os så undgå at blive fanget i det bagerste hjørne.
Det ville være svært for os at få dig ud af det hjørne."
Den får den enkelte adskilt fra mængden.
Ulvene angriber den enlige hjort, eller får, eller hvad det er,
der kommer ud og gør sig sårbar.
Det tager ikke lang tid. De fyre gloede olmt på os.
De så ikke ud til at være glade for at være hjemme,
og der var afgjort grund til bekymring.
Det var en nervepirrende tid. Selvfølgelig tænkte de nok:
"Er det her, de dræber os allesammen?"
En af talibanerne havde det elendigt. Jeg vidste, han havde ondt.
Tolken fortæller, at han har tandpine.
Så jeg hentede ibuprofen og kom ned og sagde:
"Her, dem får du det bedre af."
De gamle sagde: "Nej, vi tager ikke din vestlige medicin."
Jeg tog endda to af dem: "Se? Ufarligt."
Og han tog den, og dagen efter smilede han og sagde: "Alt er fint."
Da de talibanere så, at en amerikaner gav ham medicin
og hjalp ham med at få det bedre, tænkte de:
"Vi bliver ikke dræbt, og man kan stole på dem."
Meget af det hårde er arbejde gjort.
De 29 er kommet fra Pakistan til Afghanistan.
Det ser ikke ud til at være en fælde.
Nu skal man vurdere, om de kan blive omvendt,
om de kan arbejde for en,
og om de kunne være nøglen
for at få adgang til selvmordsbomber-netværket
og være et aktiv, der kunne redde amerikanske og afghanske liv.
Vi fik talibanerne på plads.
I løbet af de næste 48 timer
begyndte vi at afhøre dem.
Vi forlod os på nogle tolke fra CIA,
men også på general Fahim,
som påtog sig en meget detaljeret rolle med at hjælpe os med at udspørge
og gennemgå hver enkelt for at se,
hvilken slags informationer og aktiviteter den fyr adgang til?
Og hvis han er det værd,
er han måske forbundet til en bombe-celle.
Måske ved han, hvor der er skjulte sprængstoffer.
Måske har han forbindelse til en mere højtstående talibaner
eller måske et al-Qaeda-medlem.
Det er det, man vil afhøre dem om.
Gary indså nok, at mange af dem var på et meget lavt niveau.
"Vi kan nok tynde flokken ud og fokusere på de nøglepersoner, vi vil tale med."
Af denne gruppe på 29 talibanere
endte vi med at finde seks, vi følte, vi kunne stole på.
Jeg sendte resten tilbage til Pakistan
til flygtningelejre eller lignende med en lille sum penge
og et "løfte" om, at de ikke ville bruge våben
mod USA eller Afghanistan.
Og jeg havde nok fordømmende oplysninger om dem.
Jeg kunne gøre livet svært for dem ved at sige:
"Du mødtes med en amerikaner."
Vi har et billede af en gruppe talibanere
og nogle af CIA-fyrene der med dem.
Den risiko, de tog, var,
at hvis de blev taget i at samarbejde med USA…
En talibaner, som de så som en forræder,
ville de skære hovedet af.
Jeg holdt fem andre talibanere i Kabul,
og jeg brugte dem, som om de var en Taliban-celle.
Jeg fokuserede mere på Haimi, som var gruppens leder.
Han var mere uddannet end de andre.
Han var vant til at lede.
Han var ærligt talt en arrogant lille skiderik.
Jeg sendte ham tilbage til Pakistan for at genoptage sin plads,
men for at samarbejde med os i al hemmelighed.
På et tidspunkt da jeg talte med Haimi,
advarede han os om, at hans overordnede i Taliban
havde givet ham besked på at sende en bus ind i Afghanistan,
der havde komponenterne til alle sprængstofferne,
detonatorer og udløsere.
Vi stoppede den bus, og så opdagede vi,
at der i den var alle de komponenter, der kunne bruges på en bombefabrik.
Haimi advarede Fahim om,
at han havde fået besked på at sende to selvmordsbombere
til Kabul for at gennemføre deres selvmordsmission.
Jeg ville gerne møde selvmordsbombere.
Jeg fandt på en historie, Fahim skulle fortælle dem om,
at han kendte en canadisk journalist, der var venligsindet mod Taliban.
Og journalisten ville interviewe dem, men efter de havde gjort sig til martyr,
ville han skrive historier og fortælle verden om dem
og deres offer og gøre dem berømte.
Til sidst gik de to fyre med til
at tale med denne canadiske journalist.
Og selvfølgelig var journalisten mig.
I UDKANTEN AF KABUL, AFGHANISTAN DECEMBER 2008
Man prøver at skabe tillid og præsentere sig
som en, der er ærlig og oprigtig, men man foregiver at være en anden.
Men når man kommer ind i en rolle,
og man er meget fokuseret, tror man næsten selv på,
at man er en canadisk journalist,
som forsøger at få historien fra taliban-selvmordsbomberen.
I løbet af samtalerne med selvmordsbomberne
begyndte jeg at lære om deres situation og om dem individuelt.
Det eneste, de kunne gøre, der ville give deres liv nogen værdi,
var at begå selvmord og blive belønnet i himlen,
og deres familie ville få noget kompensation.
Den afghanske informationsservice skulle have det på film,
så de kunne bruge det i en offentlig kampagne
for at vise Taliban i et dårligt lys
for at tage uskyldige fra landsbyer og hjernevaske dem
og gøre dem til selvmordsbombere.
Min familie ved, jeg er her, men de kan ikke hindre mig.
Jeg er her for at begå selvmord mod USA.
Men hver enkelt person, når de nærmer sig det punkt,
en sikker død,
må de betvivle det. De må undre sig over det.
Hvis man kan tale med dem og vurdere, hvad motivation er, kan det være stort.
De kunne give oplysninger om netværket,
hvem der sendte dem derhen, hvilken rute de tog.
Så en meget værdifuld potentiel kilde.
Afghanistan har ret koldt vejr.
Jeg havde lokalt tøj på og et afghansk tæppe om mig.
Fordi den yngre frøs og rystede, mens han talte til mig,
havde jeg taget tæppet af og lagt det om ham
og sagt, han skulle gøre sig tilpas.
Da jeg var klar til at gå, begyndte han at tage det af
og give det tilbage, og jeg sagde: "Nej, det er dit. Behold det."
De fortalte mig senere, at efter jeg gik,
sagde de to selvmordsbombere:
"Vi har aldrig mødt en vesterlænding før, og vi troede, de allesammen var onde,
men den fyr virkede rar. Han virkede normal. Han var betænksom.
Det er godt, at han var canadier og ikke amerikaner."
Og som en følge af det,
i løbet af to, tre møder til
viste jeg dem medfølelse og begyndte at tale med dem om deres liv,
og hvad der skulle til for at få et meningsfyldt liv,
hvis de tog tilbage.
For på det tidspunkt stiller jeg spørgsmål
om deres træning og indoktrinering og rekruttering som selvmordsbombere,
og jeg lyder ikke så meget som en journalist.
Jeg følte, jeg havde opbygget troværdighed nok,
til at jeg kunne gå til kende.
Til sidst sagde jeg til dem:
"Jeg er amerikaner, og jeg er fra CIA."
Jeg tilbød dem nok…
Det endte nok med flere hundred dollars.
Sikkert højst 650.
Det ville være nok til, at de kunne få et liv
og ikke behøvede at være selvmordsbombere.
Ikke alene reddede det selvmordsbomberne fra at dø,
men det reddede… Vi ved ikke, hvor mange ofre.
Og det var i sidste ende det ultimative mål for mig.
Efter alt at dømme var Gary Harringtons handlinger
næsten den ultimative handling for en CIA-officer.
Man er midt i en krig.
Man redder potentielt amerikanske liv. Man arbejder med afghanske allierede.
Man prøver at gøre en forskel.
Og man kan ikke bede en CIA-officer gøre mere end det.
Jeg er altid blevet, ja, måske…
som jeg fandt ud af senere, betragtet af CIA, som en regelbryder,
men at jeg brød dem, ikke for personlig vinding, men for
at gennemføre en mission.
Jeg stod på toppen af Tora Bora-bjergene i 2001,
da alt gik godt for os,
og al-Qaeda var på flugt, og Taliban var på flugt.
Alle var så glade. Det virkede som en stor sejr efter 9/11.
Og jeg sagde til fyrene omkring mig:
"Det er ligesom Kongens Kæmper."
Men at forblive kongen og ikke blive væltet bliver svært.
Så jeg vidste, at i sidste ende var en tilbagetrækning
nødt til at ske.
Men jeg føler virkelig, at den måde, det blev gjort på,
hvor man ikke efterlod en amerikansk tilstedeværelse der
eller sikrede, at de mennesker, jeg stolede på med mit liv,
som beskyttede mit liv, ikke er beskyttet af os,
det piner mig.
Jeg har haft kontakt med Rasul.
Han er en del af modstandsbevægelsen.
Han forlod sit job for CIA og vendte tilbage til Afghanistan.
Nu arbejder han med Massoud,
søn af Ahmad Shah Massoud,
som var den første ikoniske leder i Panjshir før 9/11,
og forsøger at hjælpe ham med at blive etableret
som den vigtigste modstandsleder.
Jeg er forpligtet.
Jeg er nødt til det.
Jeg må være med i modstanden. Jeg skal kæmpe mod de folk.
Opmuntre folk. Jeg er ved at blive gammel, men sagen er,
at Pakistan vil gøre Afghanistan
til den største terroriststat i verden.
Og det her sker, hvis vi ikke gør modstand.
Det er en dyster tid i Afghanistan nu.
Og man tænker: "Hvad var det godt for?"
Men historien er nok ikke slut.
Taliban har ikke styret Afghanistan ordentligt.
Og jeg tror, der er kommer et kapitel til.
Tekster af: Pernille G. Levine