YHDYSVALTAIN PÄÄKAUPUNKI, WASHINGTON 1. TOUKOKUUTA 2003
Syyskuun 11. päivän tragedia…
AFGANISTANIN PRESIDENTTI
…sitoi kansojemme kohtalot toisiinsa.
Tulitte Afganistaniin selättämään terrorismin,
ja me afgaanit otimme teidät vastaan maamme vapauttajina.
Yhdessä toimme terrorismin vallan päätökseen.
Yhdysvaltojen johtama kampanja Pohjoisen liiton kanssa -
häiritsi Osama bin Ladenin terroristiverkostoa.
Vaikka Yhdysvallat yritti kaikin keinoin pysäyttää bin Ladenin,
hän oli yhä uhka.
Taliban liikkui kohti Pakistanin rajaa -
ja lupasi kerätä voimansa ja palata Afganistaniin.
Talibanit sanoivat: "Meillä on omanlaisemme lennokit ja ohjukset.
Kutsumme niitä itsemurhapommittajiksi."
On kauhistuttavaa, kun vihollinen on valmis räjäyttämään itsensä -
sinut tappaakseen.
He ovat aivopestyjä. He haluavat vain kuolla.
Itsemurhapommittajat lupasivat puhua kanadalaiselle toimittajalle.
Se toimittaja tietenkin olin minä.
Gary kertoi tehtävästä: "Haemme 29 talibania takaisin Kabuliin."
Kysyin, oliko hän tosissaan.
Pahin pelko oli se, että rajan ylittävät talibanit -
toimivat Troijan hevosena, joka ujuttautuu operaatioon -
ja tappaa miehemme.
SALAINEN
SALAISIA TIEDUSTELUTEHTÄVIÄ
TALIBAN-VAKOOJAT
OSA NIMISTÄ ON MUUTETTU HENKILÖLLISYYKSIEN SUOJELEMISEKSI.
Heti kun Taliban-hallitus oli kaadettu,
mikä kävi paljon nopeammin kuin Yhdysvaltain hallitus odotti,
maahan vyöryi 38 miljardia dollaria jälleenrakennusapua.
KIRJAILIJA, FIRST CASUALTY
Yhdysvaltojen mielestä sota oli ohi. Naton liittolaiset ja diplomaatit -
voisivat siis sotilaiden sijaan ottaa Afganistanin haltuunsa.
YHDYSVALTAIN PUOLUSTUSMINISTERI
Presidenttimme, kenraali Franks ja minä olemme seuranneet maan kehitystä.
Yhteistyössä presidentti Karzain kanssa olemme päätelleet,
että olemme selvästi siirtyneet taistelutoiminnasta -
kohti vakauden ja jälleenrakennuksen aikaa.
Kuviteltiin, että Amerikka oli maailman ainoa supervoima,
joka pystyy mihin vain.
He voittivat Talibanin kahdessa kuukaudessa.
Seuraava pysäkki olisi Bagdad.
BAGDAD, IRAK 20. MAALISKUUTA 2003
Amerikan sotajoukot liittolaisineen -
ovat aloittaneet sotilasoperaation riisuakseen Irakin aseista,
vapauttaakseen sen kansan ja suojellakseen koko maailmaa.
Osama bin Laden ja al-Qaida tajusivat,
ettei Yhdysvallat enää keskittynyt Afganistaniin,
ja muuttivat suunnitelmiaan sen mukaisesti.
Kun bin Laden oli päässyt turvaan, ja hän oli rakentanut kuriirien -
ja viestinviejien verkoston,
hän pystyi jälleen yhdistämään al-Qaidan.
Tapahtuneen jälkeen -
kaikki korkea-arvoiset Amerikan viranhaltijat,
joita johtaa kansainvälinen jumalankieltäjä Bush,
alkoivat kääntää jopa muslimimaita meitä vastaan.
He aloittivat sodan islamia vastaan -
terrorismin torjunnan nimissä.
Olin CIA:n agentti Afganistanissa.
Vuosina 2005 - 2008 Yhdysvaltain joukkoja saapui yhä maahan.
Rakensimme koneistoa, jolla taistelisimme Talibania vastaan -
ja etsisimme al-Qaidaa Pakistanissa.
Avasimme ja parantelimme tukikohtia -
eri puolilla Afganistania.
Afganistanin hallitus ryhdistäytyi ja yritti saavuttaa normaaliuden,
ja Yhdysvallat auttoi heitä -
saamaan maan takaisin haltuunsa.
Pyrimme tehostamaan terrorismin vastaista toimintaa -
ja al-Qaidan etsintää siihen aikaan.
Syyskuun 11. päivän jälkeen CIA tarjosi tuntuvia palkkioita -
tulkkien palveluksista,
ja useimmat kielitieteilijämme olivatkin afgaaneja.
Olen Ghulam Rasul. Tulen Afganistanista, Panjshirin laaksosta.
TULKKI
Olen taistellut 16-vuotiaasta asti.
Aiemmin Neuvostoliittoa ja nyt Talibania vastaan.
Olin CIA:n palkkalistoilla. Tulkki on myös neuvonantaja,
koska tein kymmentä eri asiaa, jotka eivät liity mitenkään kieliin.
He kertoivat minulle heimokoodista,
ihmisten taustoista ja heidän alkuperistään.
Se tarjosi minulle lisätietoja, joiden avulla olin parempi työssäni.
YHDYSVALTAIN SUURLÄHETYSTÖ, KABUL SYYSKUU 2006
Vuoden 2006 syyskuussa sain tilaisuuden haastatella erästä afgaania,
jota pidin mahdollisena tietolähteenä.
Lähdimme suurlähetystöstä -
ja menimme läheiseen risteykseen Massoud Circle -liikenneympyrässä.
Odotin kadunkulmassa tämän tyypin saapumista.
Länsimaalaisena näytin erilaiselta ja erotuin joukosta,
ja ympärillä oli aina ihmisiä, jotka halusivat tappaa minut.
Vilkuilin kiivaasti ympärilleni mahdollisia uhkia etsien.
Yhdessä vaiheessa huomasin vasemmalla puolellani -
mustan Toyotan.
Sen sisällä oli kaksi miestä. He katsoivat minuun.
Juttelimme ja Gary sanoi:
"Kuule, miksi tuo auto on tuossa parkissa?"
Siihen ei kuulunut pysäköidä.
Suurlähetystö oli terveysministeriön vieressä. Aluetta vartioitiin tiukasti.
Sanoin: "Tämä on Afganistan. Ihmiset parkkeeraavat mihin sattuu."
Uskoin häneen.
Sitten tyyppi saapui paikalle. Rasul ja minä käännyimme ympäri -
viedäksemme hänet läpi turvatarkastuksesta.
Kävelimme parisataa metriä takaisin suurlähetystön portille.
Pari minuuttia myöhemmin se räjähti.
Räjähdys oli korviasärkevä. Paineaallon tunsi ilmassa.
Sitten kaikki hälyttimet alkoivat soida.
Kaikki 200 metrin säteellä oli murskana.
Jos olisimme odottaneet vielä kaksi minuuttia,
olisimme olleet veren peitossa. Iso pommi.
Kuolonuhreja oli yli 35 ja paljon ihmisiä loukkaantui.
Kysyin suurlähetystön vartijalta, oliko se autopommi.
Hän vastasi, että kyllä. "Kohteena oli sotilassaattue liikenneympyrässä."
Kysyin, oliko auto musta Corolla. Vartija järkyttyivät.
"Mistä oikein tiesit sen?"
Ensimmäinen sana Talibanissa, "talib", tarkoittaa opiskelijaa.
Talibanit tulivat alun perin Pakistanin uskonnollisista kouluista.
Taliban-liike nousi Afganistan sisällissodan tuhkista.
Se oli tapahtunut Neuvostoliiton miehityksen päätyttyä.
Afgaanien keskuudessa ajateltiin,
että sisällissodan raakuus ja korruptoituneet sotapäälliköt,
jotka halusivat vain rahaa ja väkivaltaa, antoivat Talibanille nostetta,
koska he tarjosivat puhdasta, alkukantaista versiota islamista.
Tämä oli 600-luvun versio islamista,
jossa naiset tuli peittää päästä varpaisiin -
ja heidät alistettiin miehilleen, joilla oli usein jopa kolme vaimoa.
Rangaistukset olivat keskiaikaisia,
kuten kivittäminen ja varkaiden käsien irti leikkaaminen.
Se oli siis melko julma tulkinta islamista.
Talibanit olivat valmiita kuolemaan taistelussa,
mutta he eivät olleet valmiita tekemään itsemurhaa.
Irakissa oli kuitenkin valloillaan täysi kapina,
jossa käytettiin tienvarsipommeja ja itsemurhapommittajia.
He huomasivat, kuinka voimakkaita aseita ne olivat.
Vuosina 2005 - 2008 -
tienvarsipommien käyttö lisääntyi,
koska Taliban päätti ottaa ne käyttöönsä.
Tienvarsipommi on etäräjäytetty pommi, joka on viritetty tienvarteen.
Sitten on pommiliivejä, jotka käyttäjä räjäyttää itse.
Joskus niissä on laukaisulaite, jotta pommit voi räjäyttää etäältä.
Sitten on autopommit.
Auton eri osat voidaan sulloa täyteen räjähteitä.
Mustan Toyotan autopommi oli aikansa suurin -
Afganistanissa käytetty pommi.
Siinä taisi olla yli 90 kiloa räjähteitä.
Ainakin kerran viikossa tapahtui autopommi tai itsemurhahyökkäys.
Ja tilanne vain paheni vuosi vuodelta.
Kiinnostavaa kyllä,
Talibanin toiminta seuraa yleensä tiukasti wahhabismia,
mutta itsemurhapommittajat, kun he lähtevät tehtäväänsä,
saavat aimo summan rahaa -
ja heidän käsketään juhlia. "Nyt saat juoda alkoholia.
Ei haittaa, jos maksat naisesta,
koska kuolemalla nyt saat tekosi anteeksi taivaassa."
Heille annetaan rahaa viimeisiin juhliin ennen pommitusta.
Minusta se on aika mielenkiintoista.
Yleensä itsemurhapommittajat ovat 17–19-vuotiaita.
Yksi lapsista…
Kysyin, onko hänellä vanhempia.
Hän kielsi asian.
Poika oli seitsenvuotias. Hänet oli kidnapattu.
Samoin käy sadoille lapsille.
Talibanit sieppaavat lapsia ja vievät heidät koulutusleirille.
Kolmen ja puolen vuoden aivopesu. Lapset pannaan madrasaan.
Opettajat etsivät joukosta lahjakkuuksia,
lapsia, joita on helppo manipuloida. Heistä tulee zombeja.
He haluavat vain kuolla.
He haluavat tappaa. Millään ei ole väliä. He tahtovat räjäyttää itsensä.
Afganistanin taistellessa Neuvostoliittoa vastaan -
Pakistaniin rakennettiin pakolaisleirejä,
joten talibanien oli helppoa mennä niihin värväämään ihmisiä.
Itsemurhapommittajia ylitti Pakistanin rajan,
pommiliivejä valmistettiin, tienvarsipommeja tehtiin ja kuljetettiin.
Se oli todellinen kasvualusta Talibanille.
Mutta Yhdysvallat pystyi tarjoamaan ihmisille uuden elämän,
rahaa ja ulospääsyn tästä kaikesta. Se oli neuvotteluetu.
Ajattelin, että voisimme ehkä -
näiden talibanien avulla keskeyttää räjähteiden kuljetuksen.
CIA:n oli siis erittäin tärkeää saada tuekseen Afganistanin hallitus -
sekä NDS, Afganistanin tiedustelupalvelu.
CIA tiesi aina, ettei se voinut täysin ymmärtää -
Afganistanin heimoverkoston ja etnisten ryhmien monimutkaisuutta.
Vuoden 2005 lopulla Afganistanin asemapäällikkö -
esitteli minut kenraali Wardakille. Hän oli Afganistanin puolustusministeri.
Minut esiteltiin hänelle,
jotta voisimme kehittää tapoja, joilla Afganistanin armeija -
tekisi yhteistyötä CIA:n kanssa.
Tarvitsimme apua operaatioissa Talibania tai al-Qaidaa vastaan.
Kerran Wardak esitteli minut kenraali Fahimille,
joka taisteli 1980-luvulla Jalaluddin Haqqanin rinnalla.
Haqqani oli yksi Talibanin avainjäsenistä.
Wardakin mukaan kenraali Fahim -
oli paras henkilö neuvomaan minua.
Kenraali Fahim oli yhteydessä -
Taliban-mullahiin nimeltä Haimi.
Hän oli keskitason Taliban-komentaja.
Haimi ei ollut taistelija vaan uskonnollinen tyyppi,
mutta hänen tehtävänään oli lähettää itsemurhapommittajia -
sekä räjähteiden osia Afganistaniin. Hän oli valmis kuuntelemaan meitä,
koska Yhdysvaltain läsnäolo Afganistanissa oli yhä nousussa.
Tarjosin sopimusta. Jos Haimi tekisi yhteistyötä -
ja laskisi aseensa, häntä ei tapettaisi -
ja keksisin tavan tehdä yhteistyötä,
josta me molemmat hyötyisimme.
Sen kautta yritin kertoa Haimille, että hän saisi rahallisen korvauksen.
Kehitimme lopulta suunnitelman. Yritimme saada ryhmän talibaneja -
rajan yli laittomasti. He tulisivat tapaamaan minua.
Lupasimme olla pidättämättä tai tappamatta heitä.
Yrittäisimme keksiä eri tapoja tehdä yhteistyötä.
Kahdenkymmenenyhdeksän Talibanin jäsenen tuominen Pakistanista -
Afganistaniin oli melkoinen urakka. Emme saaneet paljastua pakistanilaisille,
eikä Taliban saanut tietää amerikkalaisten olleen osallisena operaatiossa.
Sen lisäksi operaatio suoritettiin Afganistanin alueella.
Washingtonin päämajassa ihmeteltiin.
"Tuomme siis lähes 30 talibania maahan.
Olemme vastuussa, jos nämä tyypit hyökkäävät -
tai tappavat jonkun.
Me toimme heidät maahan, joten kaikki virheet kostautuvat CIA:lle."
CIA:n palveluksessa on joukko entisiä sotilaita.
He ovat vastuussa kenttäagenttien turvallisuudesta ulkomailla.
He ovat CIA:n henkivartijoita.
Tunsin yhden heistä Irakista ja sitä edeltäviltä ajoilta.
Hänen koodinimensä oli "Brutus".
Olimme tukiryhmä agenteille,
jotka keräsivät tietoja ja työskentelivät ulkomailla.
Tuimme heitä parhaamme mukaan ja pidimme heidät turvassa.
Olimme tavallaan ääritilanteiden turvamiehiä.
Gary tuli luokseni, joimme pari olutta,
ja hän kysyi, haluaako tiimini lähteä mukaan tehtävään.
Kysyin, mikä tehtävä on.
"Käymme hakemassa 29 talibania ja tuomme heidät Kabuliin turvataloon."
Kysyin, oliko päämaja hyväksynyt tehtävän -
vai ajatteliko hän vain ääneen.
Gary sanoi: "Se on hyväksytty. Haluan tietää, tuetteko meitä."
Silloin pohdin, oliko se järkevää. Olisiko se kaiken vaivan arvoista,
vai yritämmekö liikaa ja päädymme tekemään jotain hölmöä?
CIA:n agentteja mietityttää aina,
mikä kaikki voisi mennä pieleen.
Ja tuolloin kaikkien mielessä pyöri -
Mike Spannin kohtalo Qala-i-Jangissa 25. marraskuuta 2001.
QALA-I-JANGI, AFGANISTAN 25. MARRASKUUTA 2001
Alpha-tiimi oli kahdeksanhenkinen, toinen Afganistaniin lähetetty joukkue.
He jakautuivat ryhmiin.
Mike Spann ja David Tyson menivät Qala-i-Jangiin,
joka oli linnoitus Mazar-e Šarifin ulkopuolella,
kuulustelemaan al-Qaidan vankeja.
Onko hän terroristi?
Kyllä. Hän on terroristi.
Ovatko he terroristeja? -Uskon niin.
He kaikki ovat terroristeja. Sinäkin olet.
Tulet tänne Afganistaniin tappamaan ihmisiä.
Minä en…
Mike, haluatko puhua hänelle?
David Tyson ja Mike Spann eivät tienneet,
että al-Qaidan vankeja ei oltu tutkittu kunnolla.
Mistä olet kotoisin?
Pakistanista. -Niinkö?
Miksi tulit Afganistaniin? -Tämä on jihadia.
Yhdysvaltain terrorismia vastaan.
Mutta nyt olette vankeja Mazar-e Šarifissa.
Niin. Se ei haittaa. Sodassa ja rakkaudessa kaikki on sallittua.
Sitten al-Qaidan taistelijat -
alkoivat ammuskella, räjäyttää kranaatteja, tappaa vartijoita…
Heidän oli paettava. Noin 30 sekunnin sisällä -
koko Qala-i-Jangin valtasuhde oli muuttunut,
ja al-Qaidan taistelijat hallitsivat leiriä.
Mike joutui taistelemaan ihmisiä vastaan paljain käsin.
Sitten hän katosi ruumiskasaan.
Davidin mukaan hänellä ei ollut vaihtoehtoja.
Davidin oli tapettava tai tultava tapetuksi. Hän teki juuri niin.
Hän selviytyi ja Mike Spann ei. Niin tilanne vain eteni tuona päivänä.
Agenttien ajatusten taka-alalla pyörii aina Qala-i-Jangin välikohtaus.
MIKE SPANNIA KUNNIOITTAEN 1969 - 2001
EMME UNOHDA HÄNEN UHRAUKSIAAN
JUMALA HÄNTÄ SIUNATKOON
KABUL, AFGANISTAN 2006
Tällaisessa operaatiossa agenttien -
on keksittävä tapoja suostutella vastustajia puolellensa,
eivätkä he voi ajatella liikaa turvallisuustilannetta.
Siksi CIA:n puolisotilaallisen joukon, Ground Branchin, upseerit,
ovat erikoistuneet siihen.
Aivan kuten laivaston erikoisjoukko tai Delta Force -
he tekevät työnsä mahdollisimman tehokkaasti -
ja nopeasti ja voivat evakuoida ihmisiä paikalta.
Viisi tai kuusi heitä matkusti rajalle.
Torkhamin portti on laillinen ylityspaikka.
Laiton ylityspaikka oli läheisessä kuivassa joenuomassa.
Paljon salakuljettajia ja muuta porukkaa ylitti rajan sieltä.
Viranomaiset katsoivat tilannetta sormien läpi.
Käskimme talibaneja ylittämään rajan yksi kerrallaan.
Tämä suojeli meitä siltä,
että he päättäisivät yhdistäytyä meitä vastaan.
Suurin huolenaiheemme oli,
että jollakulla heistä olisi päällään pommiliivi.
Tiesin, että halaus ja poskien kosketus -
kuuluivat perinteiseen heimotervehdykseen.
Menin jokaisen talibanin luo kenraali Fahimin kanssa -
halaamaan ja hieromaan poskia yhteen.
Samalla kuitenkin kosketin heidän kylkiään ja selkiään.
Tunnustelin, oliko heillä asetta tai pommiliiviä.
Garyn kaltainen tyyppi olisi huomannut piilotetun aseen -
tai jos joku miehistä hikoili tai oli hermona.
Se oli sellainen silmästä silmään -arvio -
kokeneelta CIA-agentilta.
Se vaatii paljon rohkeutta,
koska jos se menee pieleen, saattaa itse kuolla.
Haimi johti ylitystä.
Hän tuli itsekin rajan yli, mutta lähetti ensin toisia.
Haimi kai halusi nähdä, pidätämmekö tai satutammeko heitä.
Vasta sitten hän itse ylitti rajan.
Olimme valmiita suojelemaan afgaaneja -
mutta myös valmiita tappamaan heidät, jos he olisivat hyökänneet.
Sitten aloimme kulkea pitkää, tuskallista tietä kohti Kabulia.
Kun talibanit lähtivät rajalta,
he tiesivät olevansa hallussamme. He saattoivat siis olla hengenvaarassa.
He varmasti pelkäsivät yhtä paljon kuin mekin.
Tie Jalalabadista Kabuliin -
on melko pitkä, ja matkalla on korkeita jyrkänteitä…
KOLME TUNTIA
…eikä mutkissa ole turvakaiteita.
Se on todella pelottava ajomatka,
varsinkin, kun kyydissä oli 29 talibania.
Ennen lähtöämme -
olin pyytänyt asemaa järjestämään meille turvatalon Kabulista.
Kuulin, ettei sellaista ollutkaan,
joten soitin puolustusministerille, kenraali Wardakille.
Hän alkoi kirota ja huutaa.
"Tarkoitatko, että minun on etsittävä 24 tunnin sisällä Kabulista talo,
jonne piilotan 29 maani vihollista?"
Mutta hän oli puolustusministeri,
joten hän jotenkin löysi kellarillisen talon,
jonka vuokrasimme. Laitoimme talibanit kellariin.
Kenraalin järjestämä turvatalo -
oli kaksikerroksinen rakennus, jossa oli kellari.
Liikuimme yöllä, mikä tarjosi hieman suojaa.
Talo sijaitsi suuressa, vauraassa kaupunginosassa,
eikä sellaisessa paikassa mikään -
pysy pitkään salaisuutena.
Brutus oli yksi miehistä, jotka tulivat turvataloon -
takaamaan paikalle saapuvien agenttien turvallisuuden.
Turvallisuusmielessä se ei ollut kovin toimiva talo.
Jokainen rakennus ympärillämme oli omaamme korkeampi.
Liikkeitämme oli helppo seurata. Sisällä tilanne paheni.
Sinne saapuessamme totesimme, että talo oli aivan surkea käyttöömme.
Kellarissa oli yksi sisään- ja uloskäynti,
ja se teki talosta turvallisuuspainajaisen.
"Jos teemme kuulusteluja, niiden on tapahduttava portaiden alapäässä."
Brutus kertoi minulle suunnitelman hätätilanteita varten.
"Jos he käyvät päällemme, älä jumitu tänne takanurkkaan,
koska sinut olisi vaikeaa pelastaa sieltä.
He haluaisivat erottaa yhden joukosta. Tiedättekö?
Sudet hyökkäävät yksinäisten peurojen ja lampaiden kimppuun,
koska ne ovat haavoittuvaisia.
Se tapahtuu nopeasti. He tuijottivat meitä vihaisina.
He eivät näyttäneet iloisilta ollessaan kotona,
ja se huolestutti minua.
Silloin kaikkia hermostutti. He varmaankin miettivät,
tappaisimmeko heidät.
Yksi talibaneista voi pahoin. Hänellä taisi olla päänsärky tai jotain.
Tulkin kautta selvisi, että hänen hampaaseensa särki.
Otin tavallista kipulääkettä ja menin hänen luokseen.
"Tässä, veljeni. Tämä parantaa oloasi."
Vanhemmat miehet tyrmäsivät täysin länsimaiset lääkkeet.
Otin niitä itse kaksi esimerkiksi.
Mies otti lääkkeen. Seuraavana päivänä hän hymyili minulle tyytyväisenä.
Kun Taliban-ryhmä huomasi, että amerikkalainen auttoi heitä -
ja helpotti miehen olotilaa, he tajusivat, ettei heitä tapeta.
"Voimme luottaa näihin tyyppeihin."
Vaikein osa oli nyt tehty.
Miehet oli saatu tuotua Pakistanista Afganistaniin.
Se ei vaikuttanut ansalta.
Nyt oli arvioitava, voisiko miehet käännyttää puolellemme.
Voisivatko he avata reitin -
itsemurhapommittajaverkostoon,
jonka purkamalla voisimme pelastaa sekä amerikkalaisia että afgaaneja?
Annoimme talibanien asettua taloon,
ja seuraavien parin päivän aikana aloimme kuulustella heitä.
Käytimme apunamme sekä CIA:n tulkkeja -
että kenraali Fahimia.
Hän auttoi meitä -
selvittämään yksityiskohtaisesti,
mitä kukin miehistä tiesi ja mihin he olivat osallisina.
Ja jos se vaikutti sopivalta, mitä he tiesivät pommeista.
Ehkä joku heistä tietäisi, minne räjähteet on piilotettu.
Ehkä jollakulla olisi yhteys vanhempaan talibaniin -
tai jopa al-Qaidan jäseneen.
Näitä asioita yritimme kuulusteluilla selvittää.
Gary tajusi, että monet heistä olivat matala-arvoisia jäseniä.
Hän halusi harventaa joukkoa ja keskittää kuulustelut avainhenkilöihin.
Tästä 29 talibanin joukosta -
löysimme kuusi henkilöä, joihin luotimme.
Lähetin loput takaisin Pakistaniin -
pakolaisleireille tai muualle. Annoin heille vähän rahaa,
ja he lupasivat olla tarttumatta aseisiin -
Yhdysvaltoja tai Afganistania vastaan.
Nyt minulla oli myös raskauttavia tietoja heistä.
Voisin tehdä heidän elämästään kurjaa kertomalla,
että he tapasivat amerikkalaisen kanssa.
Meillä on kuva talibanien ryhmästä -
CIA:n miesten seurassa.
Jos joku saisi selville, että he tekivät yhteistyötä Yhdysvaltojen kanssa,
Taliban pitäisi heitä pettureina,
ja heiltä leikattaisiin päät irti.
Pidin viisi talibania Kabulissa -
ja käytin heitä eräänlaisena Taliban-tukiryhmänäni.
Keskityin eniten Haimiin, joka oli ryhmän johtaja.
Haimi oli muita koulutetumpi. Hän oli tottunut johtamaan.
Totta puhuen Haimi oli ylimielinen paskiainen.
Lähetin hänet takaisin Pakistaniin ja terroristiryhmäänsä,
jossa hän olisi soluttautujamme.
Haimi kertoi meille,
että hänen Taliban-johtajansa -
olivat käskeneet häntä lähettämään Afganistaniin bussin,
joka oli täynnä pommien osia.
Sytyttimiä, laukaisulaitteita.
Saimme pysäytettyä kyseisen bussin ja löysimme -
kaikki mahdolliset osaset, joita tarvitaan pommitehtaan pystyttämiseen.
Haimi kertoi Fahimille,
että hänen oli käsketty lähettää kaksi itsemurhapommittajaa -
Kabuliin pommitustehtävään.
Yritin keksiä keinon tavata nämä pommittajat.
Käski Fahimin kertoa heille tekaistun tarinan.
Hän muka tunsi kanadalaisen, Talibania kannattavan toimittajan.
Toimittaja halusi haastattelun. Kun pommittajat kuolisivat,
toimittaja kertoisi maailmalle -
heidän uhrauksistaan, mikä tekisi heistä kuuluisia.
Lopulta nämä kaksi miestä -
suostuivat puhumaan kanadalaisen toimittajan kanssa.
Se toimittaja tietenkin olin minä.
KABULIN LAITAKAUPUNKI, AFGANISTAN JOULUKUU 2008
Garyn oli voitettava miesten luottamus. Hänen oli näytettävä rehelliseltä,
vaikka kaikki olikin vain esitystä.
Mutta kun oikein virittäytyy rooliinsa ja on keskittynyt,
uskoo melkein itsekin olevansa kanadalainen toimittaja,
joka yrittää tehdä juttua Talibanin itsemurhapommittajista.
Kun puhuin pommittajien kanssa,
aloin ymmärtää heidän tilannettaan ja elämäänsä.
Ainoa asia, joka toi heidän elämilleen minkäänlaista arvoa,
oli itsemurhapommitus. Siten heidät palkittaisiin taivaassa,
ja heidän perheensä saisivat tästä jonkinlaisen hyvityksen.
Halusimme kuvata haastattelun Afganistanin tiedustelupalvelulle,
jotta he voisivat käyttää sitä kampanjoissaan,
jotka näyttävät Talibanin huonossa valossa.
Kuinka he ottavat syyttömiä kyläläisiä, aivopesevät heidät -
ja tekevät heistä itsemurhapommittajia.
Perheeni tietää, että olen täällä, mutta he eivät voi estää minua.
Tulin tekemään itsemurhan Amerikkaa vastaan.
Mutta lähestyessään varmaa kuolemaa jokainen ihminen -
varmasti kyseenalaistaa sen. Heidän on pakko pohtia asiaa.
Olisi valtava voitto saada heidät puhumaan motivaatioistaan.
He voisivat kertoa lisätietoja terroristiverkostosta,
kuka heidät lähetti sinne ja mitä reittiä pitkin.
He olivat siis arvokkaita mahdollisia tietolähteitä.
Afganistanissa on kylmä.
Minulla oli paikalliset vaatteet ja huivi hartioillani.
Nuoremmalla talibanilla oli kylmä ja hän tärisi,
joten otin huivin hartioiltani, panin sen hänen päälleen -
ja käskin hänen lämmitellä.
Kun olin lähdössä, hän aikoi riisua huivin -
ja antaa sen minulle, mutta sanoin: "Ei. Huivi on sinun. Pidä se."
Kuulin myöhemmin, että lähdettyäni itsemurhapommittajat sanoivat:
"Emme ole ennen tavanneet länsimaalaista. Pidimme heitä pahoina,
mutta tuo tyyppi vaikutti mukavalta. Normaalilta. Hän näytti välittävän meistä.
Onneksi hän oli kanadalainen eikä amerikkalainen."
Sen vuoksi -
seuraavien kahden tai kolmen tapaamisen aikana,
olin myötätuntoinen ja puhuimme heidän elämistään ja siitä,
miten heidän elämistään voisi tulla merkityksellistä,
jos he eivät tekisikään pommitusta.
Siinä vaiheessa kysymykseni -
heidän koulutuksestaan, värväyksestään ja indoktrinaatiosta…
En kuulostanut enää toimittajalta.
Minusta tuntui, että he luottivat minuun tarpeeksi,
jotta voisin olla rehellinen.
Kerroin lopulta heille olevani amerikkalainen CIA-agentti.
Tarjosin heille varmaankin muutaman satasen.
Sanoisin korkeintaan 650 dollaria. Se riittäisi uuteen alkuun,
eikä heidän tarvitsisi palata itsemurhapommittajaksi.
Siten en vain pelastanut pommittajien henkiä,
säästin myös mahdolliset uhrit kuolemalta.
Ja se oli tärkein tavoitteeni.
Kaiken kaikkiaan Gary Harringtonin teot olivat -
äärimmäisiä tekoja CIA-agentilta.
Gary oli keskellä sotaa. Hän pelasti amerikkalaisten henkiä.
Hän työskenteli afgaaniliittolaisten kanssa. Gary teki kaikkensa.
Eikä agentilta voi pyytää enempää.
Sain myöhemmin kuulla,
että minua on aina pidetty sääntöjen rikkojana CIA:ssa.
Mutta en rikkonut niitä henkilökohtaisen edun vuoksi.
Halusin onnistua tehtävässä.
Seisoin Tora Bora -vuoriston huipulla vuonna 2001,
kun kaikki oli alkanut luistaa -
ja sekä al-Qaida että Taliban olivat vetäytymässä. Kaikki iloitsivat.
Se tuntui valtavalta voitolta syyskuun terrori-iskujen jälkeen.
Sanoin ympärilläni oleville miehille, että pelasimme kukkulan kuningasta.
Mutta tämän kukkulan kuninkaaksi jääminen olisi vaikeaa.
Tiesin siis, että lopulta -
meidän olisi vetäydyttävä maasta.
Mutta en ole tyytyväinen tapaan, jolla teimme sen.
Emme jättäneet paikalle Yhdysvaltojen joukkoja,
jotka pitäisivät minua suojelleet ihmiset turvassa.
He suojelivat henkeäni, emmekä tehneet samoin heille.
Se harmittaa.
Olen ollut yhteydessä Rasuliin. Hän kuuluu vastarintaliikkeeseen.
Rasul jätti työnsä CIA:ssa ja palasi Afganistaniin.
Rasul työskentelee nyt Masudin kanssa. Hänen isänsä oli Ahmad Šah Masud,
joka oli ikoninen panjshirijohtaja ennen syyskuun 11. päivän iskuja.
Rasul auttaa poikaa vakiinnuttamaan paikkansa -
vastarintaliikkeen johtajana.
Se on velvollisuuteni. Minun on tehtävä tämä.
Minun on taisteltava näitä ihmisiä vastaan.
Kannustettava ihmisiä. Olen jo vanha mies, mutta pelkään,
että Pakistan tekee Afganistanista -
maailman suurimman terroristivaltion.
Niin käy, jos emme vastusta heitä.
Afganistanissa on nyt synkät ajat. Moni miettii, menikö kaikki työ hukkaan.
Tämä ei ole tarinan loppu.
Taliban ei ole onnistunut saamaan Afganistania täysin haltuunsa.
Uskon, että edessä on vielä uusi luku.
Tekstitys: Vesa Puosi