KAPITOL, WASHINGTON PRVI SVIBNJA 2003. G.
Tragedija 11. srpnja još je jedanput
povezala sudbinu naših nacija.
U Afganistan ste došli kako biste porazili terorizam
i mi Afganistanci dočekali smo vas raširenih ruku
jer ste oslobodili našu zemlju.
Zajedno smo zaustavili vladu terorizma.
Američka vojska, zajedno sa Sjevernim savezom, poslije 11. 9.
omela je mrežu Osame bin Ladena.
Svi resursi vlade SAD-a bili su usmjereni na to da ga zaustavimo i ubijemo,
no i dalje je bio prijetnja.
Talibani su pošli prema pakistanskoj granici
i zakleli se da će se obnoviti i vratiti.
Taliban je rekao: „Imamo vlastite dronove i balističke projektile,
a to su bombaši-samoubojice.”
Kad ste suočeni s neprijateljem koji je spreman na to da se raznese
i pritom vas ubije, to je zbilja zastrašujuće.
Isprali su im mozak.
Oni samo žele umrijeti.
Ti samoubilački bombaši
pristali su na razgovor s kanadskim novinarom,
a, naravno, taj novinar bio sam ja.
Gary je rekao: „Imam zadatak. Pokupit ćemo 29 talibana
i dovesti ih u Kabul.”
Pitao sam je li to istina.
Najviše se bojite da bi ti ljudi za koje mislite da su vam veliki trofej
zapravo mogli biti Trojanski konj kako bi se ubacili među vas
i pobili vas.
POVJERLJIVO
VRHUNSKI ŠPIJUNI
TALIBANSKI ŠPIJUNI
NEKA IMENA PROMIJENJENA SU U SVRHU ZAŠTITE IDENTITETA
POJEDINACA SPOMENUTIH U OVOJ EPIZODI.
Kad je pala talibanska vlada,
to se dogodilo mnogo brže negoli je vlada SAD-a očekivala
jer u to je uložila 38 milijarda dolara za obnovu.
Za SAD je rat u Afganistanu završio.
Saveznici NATO-a i diplomati SAD-a
od vojske su preuzeli upravljanje Afganistanom.
Predsjednik SAD-a, general Franks
i ja razmotrili smo napredak u ovoj zemlji
i u suradnji s predsjednikom Karzaijem zaključili
da smo sad u trenutku
kad iz razdoblja jake borbene aktivnosti
prelazimo u razdoblje stabilizacije i obnove.
Bilo je to razmišljanje da je Amerika jedina svjetska velesila
te da može postići sve.
Upravo su u Afganistanu izborili pobjedu u dva mjeseca.
Sljedeća postaja: Bagdad.
BAGDAD, IRAK 20. OŽUJKA 2003. GODINE
U ovom trenutku američke koalicijske snage
u ranim su stadijima operacija za razoružavanje Iraka,
oslobađanja Iračana i obrane svijeta od velike opasnosti.
Mislim da su Bin Laden i Al Qaida shvatili
da je SAD skrenuo pozornost s Afganistana
pa su planirali u skladu s tim.
Kad je Bin Laden došao u relativnu sigurnost
i izgradio mrežu teklića i ljudi
koji su mogli prenositi njegove poruke,
mogao je opet obnoviti Al Qaidu.
Poslije svega što se dogodilo,
svi važni američki političari,
na čelu s međunarodnim ateistom Bushom,
počeli su i muslimanske zemlje okretati protiv nas.
Započeli su rat protiv islama
u ime borbe protiv terorizma.
SLUŽBENIK OPERACIJA, CIA
Bio sam službenik CIA-e i radio u Afganistanu.
U razdoblju između 2005. do 2008. i dalje je rastao broj vojnika SAD-a.
Imali smo dovoljno ljudi za borbu s talibanima
i napadan na Al Qaidu u Pakistanu.
Otvarali smo baze i pojačavali baze
na raznim lokacijama po Afganistanu.
Politički se vlada održala
i trudila se uvesti normalnost,
a SAD je pomagao Afganistancima
da u Afganistanu preuzmu kontrolu.
Rekao bih da su naše protuterorističke operacije
i potraga za Al Qaidom u to vrijeme bili u porastu.
Poslije 11. 9.
CIA je ponudila vrlo dobru financijsku nagradu
svima koji su se prijavili kao prevoditelji
jer su ti lingvisti uglavnom bili Afganistanci.
Ja sam Ghulam Rasul.
Dolazim iz Afganistana, iz doline Panjšir.
Borio sam se od svoje 16. godine.
Isprve protiv Sovjeta, a danas protiv talibana.
Bio sam nezavisni suradnik CIA-e.
Kao prevoditelj si ujedno i savjetnik
jer sam radio bar deset stvari koje nemaju nikakve veze s jezikom.
Davali su mi savjete o plemenskim kodeksima
te o tome tko je i odakle je svatko s kim bismo razgovarali
To je meni kao službeniku CIA-e
pomoglo da bolje radim svoj posao.
AMERIČKO VELEPOSLANSTVO KABUL, AFGANISTAN, RUJAN 2006.
U rujnu 2006. godine
imao sam priliku za razgovor s Afganistancem
za kojeg sam mislio da je mogući izvor informacija.
Otišli smo iz veleposlanstva
i došli do obližnjeg raskrižja i Masudovog kružnog toka.
Stajao sam ondje na uglu
i čekao tog tipa.
Kao Zapadnjak se ondje jako ističem,
a bilo je ljudi koji su nas htjeli ubijati.
Gledao sam oko sebe
ne bih li uočio moguću prijetnju.
Dok sam tako gledao,
primijetio sam da je lijevo od mene
jedna crna Toyota.
U autu su sjedila dva tipa i gledala me.
Razgovarali smo i Gary je rekao:
„Zašto je taj auto parkiran ondje?
To nije parkiralište.”
Ondje su Ministarstvo zdravstva i veleposlanstvo SAD-a, jako osiguranje.
Rekao sam mu da se Afganistanci parkiraju gdje god ih je volja.
Prihvatio sam to.
Tad je taj tip došao pa smo se Rasul i ja okrenuli
i pošli s njim natrag, kroz kontrolne točke.
Prošli smo 150-200 metara do ulaza u veleposlanstvo.
Možda dvije minute poslije ili još i manje od toga eksplodiralo je.
Zaglušujuća eksplozija.
U zraku ste mogli osjetiti udarni val.
Aktivirali su se svi alarmi.
Bilo je uništeno sve u krugu od 150-200 metara.
Da smo ondje ostali još dvije minute,
bili bismo krvavi.
Bila je to snažna eksplozija.
Više od 35 mrtvih i mnogo ranjenih.
Ljude iz osiguranja veleposlanstva pitao sam:
„Je li to bio samoubilački napad?”
Rekli su: „Da. Napali su vojni konvoj na kružnom toku.”
Pitao sam je li to bila crna Toyota, a oni su se šokirali.
Pitali su me kako znam.
Riječ taliban dolazi od riječi talib, što je riječ za studente.
Izvorno su došli iz pakistanskih vjerskih škola.
Talibanski pokret nastao je iz pepela
poslije građanskog rata u Afganistanu, na kraju sovjetske okupacije.
Afganistanci su proživjeli
brutalni građanski rat,
korupciju ratnih vođa,
koji su samo gledali kako će se obogatiti i zlostavljali ljude,
što je omogućilo dolazak talibana jer su nudili čistu, asketsku verziju islama.
Naravno to je verzija islama iz 7. stoljeća,
po kojem žene moraju biti pokrivene od glave do pete
i posve su potčinjene muškarcima,
koji često imaju i po tri žene.
Imali su srednjovjekovne kazne,
kamenovanje i rezanje šaka lopovima.
Bilo je to brutalno tumačenje islama.
Talibani su bili spremni da poginu u borbi,
no to ne znači da su htjeli počiniti samoubojstvo.
No kad su vidjeli što se događa u Iraku,
kad su vidjeli te improvizirane bombe i samoubilačke napade,
shvatili su da je to moćno oružje.
U razdoblju od 2005. do 2008. godine
sve više su se služili improviziranim bombama
jer je to bilo omiljeno oružje talibana.
Te improvizirane bombe postavili bi nekamo i aktivirali ih iz daljine.
Pa onda samoubilački prsluci,
koje aktivira onaj tko ih nosi
ili, katkad, neka aktivacijska naprava
koja ih detonira iz daljine.
Bilo je i bomba u vozilima.
Svaki pretinac u automobilu
možete ispuniti eksplozivom.
Ta bomba koje je eksplodirala u crnoj Toyoti
bila je dotad najveća koju su upotrijebili u Afganistanu.
Mislim da je u njoj bilo dobrano preko 100 kg eksploziva.
Tad smo barem jedanput na tjedan
imali bombu u autu ili samoubilački napad.
I to je bilo sve gore.
Svake godine sve gore.
Zanimljivo je to.
To je vrlo strog oblik Wahabi islama.
No kad bi samoubilački napadači dovršili obuku i bili spremni za napad,
dali bi im novac, za njihove pojmove mnogo novca,
i rekli im: „Sad se smijete napiti.
Smijete platiti ženu
jer ćete umrijeti i otići u raj
i zato će vam sve to biti oprošteno.”
Ukratko: „Evo vam novac. Zabavite se, a onda obavite posao.”
I to mi je
u najmanju ruku vrlo zanimljivo.
Neki od tih samoubilačkih bombaša imali su 17, 18, 19 godina.
Jedan klinac…
Osobno sam ga pitao ima li roditelje.
Rekao je da nema.
Imao je sedam godina.
Pokupili su ga,
kao i stotine druge djece.
Otimaju tu djecu i vode ih u kampove za obuku.
Tri i pol godine ispiru im mozak.
Šalju ih u medresu.
Ondje ih razvrstavaju. Učitelji ondje otkrivaju darovite.
One kojima je lako manipulirati.
Postanu zombiji.
Žele samo umrijeti.
Žele ubiti. Nije važno koga. Samo se žele raznijeti.
Za vrijeme rata sa Sovjetima
imali su izbjegličke logore u Pakistanu
pa je talibanima bilo lako
ondje nalaziti nove ljude.
Ti samoubilački bombaši dolazili su iz Pakistana.
Ondje su izrađivali samoubilačke prsluke i bombe te ih unosili u Afganistan.
To je talibanima bilo plodno tlo.
No imali smo i element SAD-a.
Kad ljudi nemaju ništa, možete im ponuditi novi život,
novac, izlaz iz te situacije.
To vam pruža prednost.
Mislili smo da bismo mogli upotrijebiti tu činjenicu
kako bismo iskoristili te talibane i zaplijenili te improvizirane bombe.
Za CIA-u je bilo vrlo važno
da bude na strani afganistanske vlade,
kao i NDS-a, njihove obavještajne službe.
Oduvijek su znali da sve te fine detalje
etničkih i plemenskih odnosa
u Afganistanu nikad neće moći u potpunosti shvatiti.
Potkraj 2005. afganistanski šef postaje
upoznao me s generalom Wardakom.
Bio je afganistanski ministar obrane.
S njime su me upoznali
kako bih vidio može li afganistanska vojska
surađivati s CIA-om
i pomoći u našim operacijama protiv talibana i Al Qaide.
Poslije toga general Wardak upoznao me s generalom Fahimom,
koji se 1980-ih borio s Jalaluddinom Haqqanijem,
jednim od ključnih talibana.
General Wardak rekao je: "Kad bih mogao birati koga želim uza se,
odabrao bih generala Fahima.”
General Fahim stupio je u vezu
s talibanskim mulom Haimijem.
Bio je niži zapovjednik talibana,
ali nije bio borac, bio je religiozan,
no svejedno je slao samoubilačke bombaše
i dijelove za bombe u Afganistan.
Talibanima je bilo drago
što je ondje tada broj Amerikanaca još rastao.
Ponudio sam mu dogovor za suradnju ako se okani oružja.
Kao prvo, nećemo ga ubiti,
a kao drugo, naći ćemo mu neki posao
koji će biti od obostrane koristi.
Htjeli smo da shvati kako bi mogao zaraditi od toga.
Na kraju smo smislili plan da ćemo okupiti skupinu talibana
i ilegalno s njima prijeći granicu,
poslije čega bi se našli sa mnom.
Obećali smo da ih nećemo uhititi ni ubiti,
da ćemo pokušati smisliti kako bismo mogli surađivati.
Dovođenje 29 talibana preko pakistanske granice
u Afganistan nije bio lak zadatak.
Ne želite da vas otkriju Pakistanci,
ne želite da talibani znaju da su u sve to upleteni Amerikanci
i sve to radite na teritoriju Afganistana.
Ljudi u Washingtonu rekli su: „Čekajte malo
Dovodimo dvadeset i nešto talibana.
Mi ćemo biti odgovorni ako oni nekog odluče napasti,
ako nekog ubiju.
Mi ćemo ih dovesti pa će to biti loše za CIA-u.
CIA ima skupinu bivših vojnika.
Zovemo ih GRS, Global Response Security.
Oni su tjelesni čuvari CIA-e.
Jedan od tipova iz GRS-a, kojeg sam poznavao iz Iraka i još ranije
imao je šifrirano ime Brut.
ČASNIK GRS-a
Oduvijek sam shvaćao da smo mi potpora agentima
koji skupljaju informacije i rade svoj posao.
Pružali smo im maksimalnu potporu i zaštitu.
Bili smo nešto kao Tajna služba na steroidima.
Gary je došao, popili smo nekoliko piva
i rekao je: „Imam zadatak. Želite li nam biti potpora?”
Pitao sam o čemu je riječ.
Rekao je: „Pokupit ćemo 29 talibana
i odvesti ih na sigurno u Kabul.”
Pitao sam: „Jesu li to odobrili u stožeru
ili ti to sad samo razmišljaš naglas?”
Rekao je: „To će se dogoditi. Želite li nam biti potpora?”
Moraš se zapitati je li to dobra ideja.
Vrijedi li iscijediti sok iz tog voća, kako kažu u Teksasu,
ili se previše udaljavamo od uobičajenog spektra
i radimo nešto blesavo?
Agenti CIA-e tad su cijelo vrijeme razmišljali
o mogućnostima da to pođe ukrivo.
A pritom je na umu agenata CIA-e sveprisutna bila pomisao
na sudbinu Mikea Spanna u Qala-i-Jangiju 25. studenoga 2001.
QALA-I-JANGI , AFGANISTAN 25. STUDENOGA 2001.
Tim Alfa sastojao se od osam agenata. Bili su druga ekipa CIA-e u Afganistanu.
Tad su se razišli.
Mike Spann i David Tyson otišli su u Qala-i-Jangi,
što je bila utvrda kraj Mazar-i-Šarifa,
da ispitaju zarobljene pripadnike Al Qaide.
On je terorist?
Da. On je terorist.
-Ti su ljudi teroristi? -Jesu.
Svi su oni teroristi. Mislim da si terorist.
Došao si u Afganistan da bi ubijao.
Ne.
Mike, želiš razgovarati s njim?
David Tyson i Mike Spann tad nisu znali
da te zarobljenike nisu pretresli kako treba.
Odakle si?
-Iz Pakistana. -Pakistana?
-Zašto si došao u Afganistan? -Dolazim iz džihada.
-Protiv koga? -Protiv terorizma SAD-a.
Ali sad ste zarobljenici u Mazar-i-Šarifu.
To nije problem. U ljubavi i ratu sve je dopušteno.
A ti borci Al Qaide
upali su pucajući, bacajući bombe i ubijajući stražare.
Natjerali su ih u bijeg.
Unutar samo tridesetak sekunda
odnos snaga u Qala-i-Jangiju potpuno se promijenio.
Al Qaida je preuzela kontrolu zahvaljujući tim borcima.
Mike se morao boriti s njima koristeći se samo golim rukama,
no ubrzo je nestao pod gomilom tijela.
David, kako je to sam opisao, nije imao izbora. Morao je ubiti da ga ne bi ubili.
To je i učinio.
Preživio je, a Mike Spann nije.
Tako se to toga dana dogodilo.
Agenti CIA-e uvijek razmišljaju o takvim situacijama.
U ZNAK SJEĆANJA NA JUNAKA KOJI JE POGINUO ZA SLOBODU
NEĆEMO ZABORAVITI NJEGOVU HRABROST
BOG GA BLAGOSLOVIO
KABUL, AFGANISTAN 2006. GODINA
Kad ste agent koji se našao u takvoj situaciji
i usredotočeni ste na to
da nekog privolite da prijeđe na vašu stranu,
ne biste morali usto razmišljati o sigurnosnoj situaciji.
Zato su paravojni časnici CIA-e
zaduženi za te zadatke.
Baš poput SEAL-a i Delta Forcea,
posao mogu obaviti maksimalnom smrtonosnom učinkovitošću,
vrlo brzo, i pritom izvući ljude.
Njih petorica-šestorica otišla su do granice.
Granični prijelaz zove se Torkhamova vrata.
A ilegalni prijelaz bio je u blizini.
Ondje je granicu prelazilo mnogo krijumčara i drugih ljudi.
Službenici su se pravili da to ne znaju.
Talibanima smo rekli da ondje prijeđu jedan po jedan.
Tako smo i sebe zaštitili
od mogućnosti da nas napadnu u većoj skupini.
Najviše smo bili zabrinuti
da bi bilo tko od njih mogao nositi samoubilački prsluk.
Znao sam da je pozdravljanje grljenjem i dodirom obrazima
bila plemenska tradicija.
Prišao sam svakom od njih, zajedno s generalom Fahimom,
i svakog zagrlio i dodirnuo se obrazom.
Dok to radim, rukama prolazim po boku i leđima
pa tako lako mogu opipati imaju li samoubilački prsluk.
Netko poput Garyja lako može vidjeti ima li tko skriveno oružje,
znoji li se tko, je li nervozan.
Zato je taj bliski kontakt
dobra metoda provjere za iskusnog operativca CIA-e.
Za to trebate veliku hrabrost
jer vi možete poginuti ako nešto pođe po zlu.
Kontrolirao ih je Haimi.
I on je prešao, ali čekao je da prvo prijeđe nekoliko drugih
kako bi bio siguran da ih nećemo uhititi niti im nauditi.
Tad je i sam prešao granicu.
Plan je bio da moramo zaštititi Afganistance,
ali i biti spremni da ih pobijemo ako nas pokušaju napasti.
Krenuli smo tim dugim i teškim putem prema Kabulu.
Ti talibani znali su da su, sad kad su se udaljili od granice,
u našim rukama te da su u mogućoj opasnosti.
Siguran sam da su se bojali jednako kao i mi.
Put cestom od Jalalabada do Kabula
prilično je dug i ide preko visokih litica,
a na tim strmim stazama nema ograda.
Onuda se opasno voziti u bilo koje doba,
a osobito s 29 talibana.
Prije negoli smo otišli
od naših ljudi u postaji zatražio sam
da nam nađu sigurnu kuću u Kabulu.
No to nas nije dočekalo.
Nazvao sam ministra obrane, generala Wardaka.
Počeo je vikati na mene i psovati.
„Želiš od mene da u 24 sata nađem kuću u Kabulu
i u nju smjestim 29 neprijatelja svoje zemlje i sve to želiš odmah?”
Ali on je ministar obrane
pa je na kraju ipak nekako našao kuću koja je imala podrum.
Uspjeli smo unajmiti tu kuću
i smjestiti te ljude u podrum.
Sigurna kuća koju je general našao
bila je dvokatnica s podrumom.
Kretali smo se noću, tako da smo imali zaštitu mraka,
to ta se kuća nalazila u dobrostojećem dijelu Kabula.
Iskreno, na takvoj lokaciji ništa ne možete raditi osobito dugo,
a da to ipak ostane tajna.
Brut je bio jedan od ljudi iz GRS-a koji je došao u tu sigurnu kuću
kako bi osigurao zaštitu operativaca CIA-e koji su dolazili.
Ta kuća nije bila idealna što se tiče osiguranja.
Sve kuće iznad nas bile su više.
Bili smo jako izloženi, ali iznutra je bilo još gore.
Čim smo ušli, vidjeli smo kako je to grozna kuća.
Imali smo podrum u koji je vodio samo jedan ulaz.
To je noćna mora za osiguranje.
Rekao sam: „S njima možete razgovarati samo u dnu ovih stuba.”
Kad je planirao osiguranje, rekao mi je:
„Ako nas ti tipovi pokušaju napasti,
pazi da ne zapneš u daljem kutu
jer ćemo te odatle vrlo teško izvući.”
Tako je to kad se netko odvoji iz gomile.
Vukovi uvijek napadnu tog izdvojenog jelena ili ovcu
jer su oni tako ranjiviji.
To se začas dogodi. Ti su nas tipovi vrlo mrko gledali.
Nije im bilo drago što su ondje
i zato smo se zabrinuli.
Bili smo nervozni. Naravno, oni su se vjerojatno pitali:
„Je li to to? Hoće li nas ovdje ubiti?”
Jedan je taliban patio. Imao je glavobolju ili nešto slično.
Tad mi je prevoditelj rekao da ga boli zub.
Uzeo sam neke obične tablete protiv bolova i rekao mu:
„Evo, brate, od ovog će ti biti bolje.”
Stariji su rekli: „Ne uzimamo vašu zapadnjačku medicinu.”
Progutao sam dvije da pokažem da nisu loše.
Progutao je tabletu i sljedeći dan osmjehnuo se i rekao mi:
„Kul smo.”
Kad su ti talibani vidjeli da je ondje Amerikanac koji im pomaže,
da je pomogao tom tipu da se bolje osjeća, mislim da su rekli:
„Dobro, neće nas pobiti.
Možete im vjerovati.”
Odradili su puno teškog posla.
Uveli su tih 29 ljudi u Pakistan.
Nije izgledalo kao da je klopka
i sad su trebali procijeniti mogu li ih pridobiti za sebe,
da rade za njih,
i mogu li oni biti ključ
za otključavanje mreže samoubilačkih bombaša
te pomoći u spašavanju Amerikanaca i Afganistanaca.
Smjestili smo talibane
i u idućih 48 sati
razgovarali s njima.
Pritom smo se oslanjali
na lingviste i prevoditelje iz CIA-e.
ali i na generala Fahima,
koji je imao vrlo... detaljnu ulogu u tim ispitivanjima
i od svakog od njih pokušao doznati
kakvima je informacijama ili aktivnostima imao pristup.
A ako je to korisno,
možda je povezan s mrežom samoubojica.
Možda on zna
gdje se nalazi skriveni eksploziv.
Možda je nekako povezan s nekim višim čovjekom u redovima talibana
ili čak nekim iz Al Qaide.
To smo htjeli doznati.
Gary je vjerojatno shvatio
da su sve to uglavnom sitne ribe.
Odlučio je smanjiti skupinu
i usredotočiti se na ključne ljude.
Iz te skupine od 29 talibana
na kraju smo izvukli šestoricu kojima smo mogli vjerovati.
Ostale sam poslao natrag u Pakistan,
u izbjegličke logore ili kamo već, s nešto novca
i njihovim „obećanjem” da neće izvoditi oružane napade
na Amerikance i Afganistance.
A i o njima sam imao dovoljno optužujućih podataka
pa sam im mogao zagorčati život već tako što bih rekao:
„Bili ste s Amerikancem.”
Imamo fotografiju tih talibana,
zajedno s nekim ljudima iz CIA-e.
Jako su riskirali.
Ako bi otkrili da su surađivali s SAD-om,
s bilo kojim talibanom za kojeg oni misle da je izdajnik,
odrubili bi mu glavu.
U Kabulu sam držao još možda petoricu tih talibana
i njima se koristio kao da su talibanska mreža.
Najviše sam se usredotočio na Haimija, koji je bio vođa te skupine.
Bio je obrazovaniji od drugih.
Navikao je na ulogu vođe.
Iskreno, bio je uobraženi gad.
Poslao sam ga natrag u Pakistan da nastavi raditi što i prije,
ali da krišom surađuje s nama.
U jednom razgovoru s Haimijem
spomenuo je da su mu neki viši talibani rekli
da u Afganistan pošalje autobus
u kojem se nalaze sve komponente za eksplozivne naprave,
detonatori i okidači.
Uspjeli smo presresti taj autobus i u njemu smo našli
sve sastavne dijelove za izradu eksplozivnih naprava.
Haimi je Fahimu rekao
kako su mu rekli da pošalje dvojicu samoubilačkih bombaša
koji su trebali izvršiti teroristički napad u Kabulu.
Smišljao sam kako bih se našao s njima.
Rekao sam Fahimu da im kaže
kako poznaje kanadskog novinara koji je na strani talibana.
Rekao im je da će pisati o njima te da će, nakon što se žrtvuju,
cijelom svijetu govoriti o njima
i njihovoj žrtvi, da će biti slavni.
Na kraju su ta dvojica pristala
na razgovor s tim kanadskim novinarom.
Naravno, taj sam novinar bio ja.
PREDGRAĐE KABULA, AFGANISTAN, PROSINAC 2008. GODINE
Pokušavaš pridobiti povjerenje i predstaviti se
kao netko tko je posve iskren,
no glumiš da si netko posve drugi.
Ali kad počneš tako glumiti,
kad se usredotočiš na to, gotovo da i sam povjeruješ
da si taj kanadski novinar
koji želi pisati o talibanskim samoubilačkim bombašima.
Dok sam razgovarao s tom dvojicom,
počeo sam shvaćati u kakvoj su situaciji
i bolje ih upoznavati.
Jedino što su mogli učiniti,
jedino zbog čega bi njihov život imalo vrijedio,
bilo je da se ubiju i da ih u raju dočeka nagrada
te da njihove obitelji dobiju nekakvu naknadu za to.
Htjeli smo da afganistanski obavještajci sve to snime kamerom,
kako bi to mogli pokazati u kampanji odnosa s javnošću
i prikazati talibane u lošem svjetlu
zato što nedužne ljude otimaju iz njihovih sela,
ispiru im mozak i pretvaraju u te samoubojice.
Obitelj zna da sam ovdje, ali ne mogu me zaustaviti.
Počinit ću samoubojstvo protiv Amerike.
No svatko od tih ljudi, kad se počnu približavati
trenutku sigurne smrti,
sigurno počnu razmišljati o tome i propitkivati to što rade.
Kad biste mogli razgovarati s njima i doznati motivaciju,
to bi moglo biti jako važno.
Mogli bi vam dati informacije o mreži,
o tome tko ih je poslao i kojim su putem došli.
To je potencijalno vrlo važan izvor.
U Afganistanu zna biti hladno.
Nosio sam lokalnu odjeću i još se ogrnuo ogrtačem.
Mlađem od njih bilo je hladno i drhtao je dok smo razgovarali.
Ogrnuo sam ga svojim ogrtačem
i tad se opustio.
Kad sam htio otići, skinuo je ogrtač
i htio mi ga vratiti, ali rekao sam mu da ga zadrži.
Poslije, nakon što sam otišao, rekli su mi
da su ta dvojica bombaša rekla:
„Nikad prije nismo upoznali Zapadnjaka, mislili smo da su svi oni zli,
ali taj je bio baš dobar.
Izgledao je normalno, kao da mu je stalo.
„Dobro je što je bio Kanađanin, a ne Amerikanac.”
Kao posljedica toga
tijekom sljedeća dva ili tri razgovora
pokazao sam veliko suosjećanje i pitao ih o njihovom životu,
o tome što bi za njih značio život sa smislom
ako bi se ikad vratili.
Jer pitanja koja sam tad počeo postavljati
o njihovoj obuci i indoktrinaciji i regrutaciji za samoubilački napad
očito više nisu zvučala kao da sam novinar
pa sam zaključio da mi sada dovoljno vjeruju
da bih im sve rekao.
Zato sam im na kraju rekao:
„Amerikanac sam i iz CIA-e sam.”
Ponudio sam im
vjerojatno nekoliko stotina dolara.
Vjerojatno ne više od 650.
Njima bi to bilo dovoljno za novi početak
i ne bi morali izvesti samoubilački napad.
To je spasilo njihov život,
ali i tko zna koliko još mogućih žrtava.
A za mene je to bio krajnji cilj.
Po svemu sudeći to što je Gary Harrington učinio
bilo je gotovo najviše što agent CIA-e može učiniti.
Usred rata ste.
Potencijalno spašavate Amerikance.
Surađujete s Afganistancima.
Pokušavate nešto malo promijeniti.
A od operativca CIA-e zbilja ne možete tražiti više od toga.
Oduvijek su me,
kako sam poslije doznao, gledali kao nekog tko krši pravila.
Ali nisam ih prekršio kako bih ja imao nešto od toga,
nego da obavim zadatak.
Stajao sam na vrhu gorja Tora Bora 2001. godine,
kad nam je sve išlo od ruke,
kad su Al Qaida i talibani bili u bijegu.
Svi su bili sretni.
To je poslije 11. 9. izgledalo kao velika pobjeda.
Ljudima oko sebe rekao sam
da smo pobijedili, da smo na vrhu.
Ali ostanak na tom vrhu
bit će vrlo težak.
Znao sam da ćemo se prije ili poslije
morati povući odande.
No čvrsto vjerujem da to nije dobro izvedeno.
Nismo ostavili svoje ljude ondje.
Nismo se potrudili da ljudima koji su štitili mene
ponudimo jednaku zaštitu
i to boli.
Bio sam u kontaktu s Rasulom.
U pokretu je otpora.
Napustio je posao u CIA-i i vratio se u Afganistan.
Sad radi s Masudom,
sinom Ahmada Šaha Masuda,
koji je bio izvorni vođa iz Panjšira prije 11. 9.
i pokušavamo mu pomoći da postane
glavni vođa pokreta otpora.
Osjećam dužnost.
Moram ovo učiniti.
Moram biti s pokretom otpora i boriti se uz te ljude.
Moram bodriti ljude. Mislim, već sam u godinama,
ali Pakistan će Afganistan pretvoriti
u najveću terorističku zemlju na svijetu.
To će se dogoditi ako ne pružimo otpor.
U Afganistanu je sad loše i čovjek se pita zašto smo se toliko trudili.
Ne vjerujem da je ovo kraj priče.
Talibani nisu uspjeli uvesti dobro vodstvo u Afganistan.
Mislim da nas čeka novo poglavlje.
VRHUNSKI ŠPIJUNI
Prijevod titlova: Ivan Zorić