WASHINGTON, AZ EGYESÜLT ÁLLAMOK FŐVÁROSA 2003. MÁJUS 1.
A szeptember 11-i tragédia
ismét összekötötte nemzeteink sorsát.
Önök eljöttek Afganisztánba, hogy legyőzzék a terrorizmust,
mi, afgánok pedig örömmel fogadtuk önöket,
amiért felszabadították a hazánkat.
Közösen vetettünk véget a terrorizmus uralmának.
Az Egyesült Államok és az Északi Szövetség katonai összefogása szeptember 11. után
nyilvánvalóan megzavarta Oszáma bin Láden hálózatát.
Az amerikai kormány minden erőforrását
bin Láden levadászására fordította, aki még így is fenyegetést jelentett.
A tálibok a pakisztáni határhoz húzódtak,
és esküt tettek arra, hogy talpra állnak, és visszatérnek.
Egy tálib harcos azt mondta, nekik is megvannak a saját drónjaik és rakétáik.
Ők az öngyilkos merénylők.
Ha az ellenség saját magát is hajlandó felrobbanni azért,
hogy megöljön, az finoman szólva is hátborzongató.
Agymosott emberekről van szó, akiknek minden vágyuk meghalni.
Az öngyilkos merénylők beleegyeztek abba, hogy beszélnek a kanadai újságíróval,
aki természetesen én voltam.
Gary azt mondta, kapott egy küldetést, és 29 tálibot kell visszavinnie Kabulba.
Azt kérdeztem: „Ez legális?”
Az ember legnagyobb félelme ilyenkor az, hogy azt hiszi, kifogta az aranyhalat,
miközben az valójában egy trójai faló, aki így akar bejutni a szervezetbe,
hogy megöljön.
BIZALMAS
A KÉMEK VILÁGA
TÁLIB KÉMEK
AZ EPIZÓDBAN EMLÍTETT SZEREPLŐK VÉDELME ÉRDEKÉBEN NÉHÁNY NEVET MEGVÁLTOZTATTUNK.
Amint a tálib kormány megbukott, ami sokkal hamarabb megtörtént,
mint ahogy azt az amerikai kormány várta,
38 milliárd dollár ömlött be az országba, rengeteg pénz volt az újjáépítésre.
Az USA szemében az afganisztáni háború véget ért.
A NATO szövetségesei és az amerikai diplomaták
átvehették a hadseregtől az irányítást Afganisztánban.
Az Egyesült Államok elnöke, Franks tábornok
és jómagam figyelemmel kísértük az ország fejlődését.
Karzai elnökkel együtt azon az állásponton vagyunk,
hogy eljutottunk végre arra a pontra,
amikor a harci cselekményeket
felválthatja a stabilitás, a stabilizáció és a rekonstrukció időszaka.
Úgy tűnt, Amerika a világ egyetlen szuperhatalma,
amely bármit elérhet.
Két hónap alatt győzelmet arattak Afganisztánban,
a következő állomás pedig Bagdad volt.
BAGDAD, IRAK 2003. MÁRCIUS 20.
Az amerikai és a szövetséges erők jelenleg
a katonai műveletek korai szakaszában vannak
hogy lefegyverezzék Irakot, felszabadítsák az iraki népet,
és megvédjék a világot a halálos veszélytől.
Oszáma bin Láden és az al-Káida
láthatta, hogy az USA már nem Afganisztánra összpontosít,
és ennek megfelelően alakította a terveit.
Miután bin Láden viszonylagos biztonságban érezte magát,
és kiépített egyfajta futárhálózatot
az üzenetei közvetítésére,
újra elkezdte talpra állítani az al-Káidát.
A történtek után
az összes fontos amerikai tisztviselő,
élükön az ateista Bush elnökkel
már a muszlim országokat is elkezdte ellenünk hangolni.
Háborút indítottak az iszlám ellen
a terrorizmus elleni küzdelem jegyében.
MŰVELETI TISZT, CIA
A CIA műveleti tisztje voltam Afganisztánban.
GARY HARRINGTON MŰVELETI TISZT, CIA
2005 és 2008 között az amerikai katonai jelenlét még kezdetleges volt.
Próbáltuk fejleszteni azon képességeinket, amelyek a tálibok elleni harchoz,
és a pakisztáni al-Káida felderítéséhez kellettek.
Bázisokat nyitottunk és fejlesztettünk
Afganisztán különböző pontjain.
Az afgán kormány politikailag hitelt szerzett,
és megpróbálta normalizálni az ország helyzetét.
Az USA pedig segített az afgánoknak abban,
hogy átvegyék az irányítást és a kormányzást az országban.
Úgy fogalmaznék, hogy a terrorelhárítási műveletek
és az al-Káida-szálak felkutatása iránti erőfeszítések abban az időben fokozódtak.
Szeptember 11. után
a CIA meglehetősen bőkezű juttatást kínált azoknak,
akik vállalták, hogy tolmácsként dolgoznak,
a legtöbben közülük pedig afgánok voltak.
A nevem Ghulam Rasul.
Afganisztánból származom, a Pandzsír-völgyből.
Gyakorlatilag 16 éves korom óta harcolok.
Akkoriban a szovjetek, most a tálibok ellen.
A CIA független megbízottja voltam.
Fordítóként tanácsadói feladatokat is elláttam,
és vagy tíz olyan dolgot is csináltam, aminek semmi köze a tolmácsoláshoz.
Tanácsokkal láttak el a törzsi kultúra kapcsán,
elmondták, ki milyen háttérrel rendelkezik, és honnan jött.
Ez nekem mint műveleti tisztnek
komoly segítséget jelentett a munkámban.
AMERIKAI NAGYKÖVETSÉG, KABUL, AFGANISZTÁN 2006. SZEPTEMBER
2006 szeptemberében
alkalmam nyílt arra, hogy elbeszélgessek egy afgán férfival,
akire potenciális forrásként tekintettem.
Elhagytuk a követség területét,
és egy közeli közlekedési csomóponthoz, a Maszúd körforgalomhoz mentünk.
A sarkon vártam, mert úgy volt, hogy ott találkozom az illetővel.
Egy nyugati ember nyilvánvalóan kirí a tömegből,
és vannak, akik meg akarnak ölni.
Újra és újra végigpásztáztam az utcát, hogy leselkedik-e rám veszély.
Aztán hirtelen kiszúrtam,
hogy tőlem balra
megállt egy fekete Toyota.
Láttam, hogy két pasas ül benne, akik engem bámulnak.
Beszélgettünk, erre Gary hirtelen azt kérdezte,
„Szerinted miért állt meg ott az az autó?”
Hivatalosan ott nem lehet megállni.
Az egészségügyi minisztérium és az amerikai követség miatt
nagyon ügyelnek a biztonságra.
Mondtam, hogy ez Afganisztán.
Itt mindenki összevissza parkol.
Én ezt el is fogadtam. Aztán megjött a fickó.
Vissza is fordultunk, és átmentünk a biztonsági ellenőrző ponton
a pasassal együtt.
Nagyjából 150-200 métert kellett visszasétálni a követség kapujáig.
Pár perccel később, de talán annyi sem volt, robbant a bomba.
Fülsiketítő robbanás volt.
Érezni lehetett az rázkódást a levegőben.
Minden riasztó megszólalt.
Százötven-kétszáz méteres körzetben minden megsemmisült.
Ha még két percig ott vagyunk,
mi sem ússzuk meg.
Hatalmas robbanás volt,
több mint 35 halálos áldozattal és rengeteg sebesülttel.
Odamentem a követség biztonsági embereihez,
és kérdeztem, hogy autóbomba robbant-e.
Mondták, hogy igen, egy katonai konvoj volt a célpont a körforgalomban.
Erre én: „Nem egy Toyota Corollában ültek a merénylők?”
Ők meg teljesen elképedtek, hogy honnan tudom.
A tálib kifejezés a talib, azaz „diák” szóból ered.
Pakisztán vallási iskoláiban, a medreszékben tanuló diákokat hívták így.
A tálib mozgalom valójában a szovjet megszállást követő
afgán polgárháborúból bontakozott ki.
Az afgánok közül sokan megelégelték
a polgárháború brutalitását
és a korrupt hadurakat, akik csak a saját hasznukat lesték,
és a népet sanyargatták.
Ez kedvezett a táliboknak, akik az iszlám tiszta,
aszketikus változatát hirdették.
Számukra ez az iszlám hetedik századi változatát jelentette.
A nőknek tetőtől talpig el kellett fedni a testüket,
és a házasságban is alárendelt szerepet töltöttek be,
míg a férfiaknak három feleségük is lehetett.
Középkori büntetéseket alkalmaztak.
Volt, akit halálra köveztek, a tolvajok kezét levágták.
Az iszlámot tehát meglehetősen brutális módon értelmezték.
A tálibok felkészültek arra, hogy harc közben meghalhatnak,
de nem feltétlenül akarták önként kioltani az életüket.
De miután kitört a lázadás Irakban,
ahol pokolgépeket és öngyilkos merénylőket is bevetettek,
felismerték a módszer hatékonyságát.
2005 és 2008 között
egyre több pokolgépes merénylet történt,
ugyanis a tálibok ezt a fegyvert választották.
Ezeket a távolról aktiválható robbanószerkezeteket
az út mentén helyeztek el.
A bombamellényeket pedig
vagy a viselője aktiválta,
vagy egy külső szerkezet hozta működésbe,
és robbantotta fel távolról.
És persze használtak autóban elhelyezett pokolgépeket is,
amihez elég volt néhány rekeszt elhelyezni a kocsiban,
és telepakolni robbanószerekkel.
A fekete Toyotában használt pokolgép akkoriban
a legnagyobb bomba volt, amit Afganisztánban használtak.
Jóval több, mint 90 kg-nyi robbanóanyag lehetett benne.
Abban az időben minden héten volt
legalább egy autós robbantás vagy öngyilkos merénylet.
Aztán évről évre egyre rosszabb lett a helyzet.
Nagyon érdekes,
hogy a vahabita iszlám egy roppant szigorú formája a vallásnak,
ugyanakkor az öngyilkos merénylők a bevetés előtt
pénzt kaptak, ráadásul nem is keveset,
amit kedvük szerint elihattak, elmulathattak.
Akár nőkre is költhették, mondván,
hogy úgyis meghalnak, és a Paradicsomba jutnak.
Minden bűnük megbocsáttatott, hisz feláldozták magukat.
Lényegében azt mondták nekik: „Itt a pénz, mulassatok, aztán tegyétek, amit kell!”
Én ezt finoman szólva is…
érdekesnek találtam.
A legtöbb öngyilkos merénylő 17, 18, 19 éves volt.
De találkoztam eggyel…
akitől megkérdeztem, vannak-e szülei.
Azt mondta, nincsenek.
Még csak hétéves volt.
Csak összeszedték valahol,
ahogy több száz más gyereket is.
A legtöbb gyereket elrabolják, és kiképzőtáborokba viszik.
Három és fél éven át kapják az agymosást.
Medreszékben nevelik őket.
Elkülönítve élnek, a tanárok pedig kiválasztják a legtehetségesebbeket,
akiket könnyedén manipulálnak.
Valóságos zombikká válnak.
Nem akarnak mást, csak meghalni.
Ölni akarnak. Csak az érdekli őket, hogy végre felrobbanthassák magukat.
A szovjetek elleni harcok során
menekülttáborok épültek Pakisztánban,
így a táliboknak csak oda kellett menniük,
ha harcosokat akartak toborozni.
Öngyilkos merénylők jöttek át Pakisztánból,
elkezdték gyártani a bombamellényeket és a pokolgépeket.
A tálib mozgalomnak ez remek táptalajt biztosított.
A helyzet ugyanakkor az Egyesült Államoknak is kedvezett,
hisz a nincsteleneknek új életet,
pénzt és kiutat ajánlhatott, amivel ugyanúgy befolyást szereztetett.
Arra gondoltam, hogy egy jó taktikával
betiltathatnánk a tálibokkal a pokolgépek használatát.
A CIA számára kiemelten fontos volt,
hogy jó viszonyt ápoljon az afgán kormánnyal,
és az NDS-szel, azaz a helyi titkosszolgálattal.
De időről időre rá kellett jönniük,
hogy az Afganisztánt alkotó etnikai és törzsi összetettséget
soha nem fogják teljes egészében megérteni.
2005 végén a CIA afgán állomásfőnöke
bemutatott Wardak tábornoknak.
Ő volt Afganisztán védelmi minisztere.
A bemutatkozásom célja az volt,
hogy megvizsgáljuk annak lehetőségeit,
hogyan működhetne együtt az afgán hadsereg a CIA-val,
ami segítségünkre lehetett
a tálibok és az al-Káida elleni műveletek megtervezésében.
Egy alkalommal Wardak tábornok bemutatott Fahim tábornoknak,
aki a '80-as években Dzsaláluddin Hakkáni,
a tálibok egyik kulcsfontosságú vezetője ellen harcolt.
Wardak tábornok azt mondta, ha valamit el akarok intézni,
vagy kísérőre van szükségem, Fahim tábornoknak szóljak.
Fahim tábornoknak sikerült is kapcsolatba lépnie
egy Haimi nevű tálib mollával.
Haimi egy középszintű parancsnok volt a táliboknál,
és nem harcosként, hanem vallási vezetőként tevékenykedett.
Ugyanakkor az is az ő feladata volt, hogy öngyilkos merénylőket
és bombaalkatrészeket küldjön Afganisztánba.
A táliboknak kapóra jött,
hogy az amerikai jelenlét még nem épült ki teljesen.
Alkut ajánlottam, miszerint ha Haimi együttműködik velünk,
és a tálibok leteszik a fegyvert, egyfelől nem öljük meg őket,
másfelől találunk módot az együttműködésre,
ami mindkét fél számára előnyös.
Leegyszerűsítve tehát pénzt ajánlottunk.
Az volt a terv, hogy egy csapat tálibot
átszöktetünk a határon,
ahol velem fognak összetalálkozni.
Megígérjük, hogy nem tartóztatjuk le őket, és megkíméljük az életüket,
aztán meglátjuk, milyen módon tudunk együttműködni velük.
Huszonkilenc tálib harcost
Pakisztánból Afganisztánba vinni nem kis vállalkozás.
A pakisztániak sem szúrhatnak ki,
de a tálibok sem tudhatják meg, hogy ez valójában egy amerikai akció,
ami afgán területen zajlik.
A washingtoni központban azt mondták: „Álljon meg a menet!
Ha áthozunk a határon huszonvalahány tálib harcost,
mi leszünk a felelősek azért, ha esetleg merényletet követnek el,
ellenünk fordulnak, vagy megölnek valakit.
Mivel mi hozzuk át őket a határon, a CIA-ra vet majd rossz fényt a dolog.”
A CIA-nak van egy volt katonákból álló csapata,
a GRS, vagyis a Global Response Security,
amely lényegében a CIA testőrsége.
A GRS egyik tagja, akit még Irakból, sőt, már azelőtt is ismertem,
a Brutus kódnevet viselte.
DR. JOHN „BRUTUS” BUFFIN GRS-TISZT, CIA
A GRS alapvetően a műveleti tiszteket támogatja,
akik információt gyűjtenek, és teszik a dolgukat.
Mi vagyunk azok, akik segítünk nekik, és gondoskodunk a biztonságukról.
Gyakorlatilag a titkosszolgálat extrém különítménye vagyunk.
Egyszer Gary bejött a szobámba, söröztünk, és kérdezte, segítenénk-e egy küldetésben.
Mondom: „Miről van szó?”
Erre ő: „Felvennénk 29 tálib harcost, és egy kabuli menedékházba vinnénk őket.”
Kérdeztem, hogy ezt a központ jóváhagyta-e,
vagy csak hangosan gondolkodik.
Azt felelte, ez egy eldöntött dolog, és csak tudni akarja, segítünk-e.
Ilyenkor át kell gondolni, hogy tényleg ez a legjobb döntés, és megéri kockáztatni,
vagy ezzel már átlépnénk egy határt, ami nagy butaság lenne.
A CIA-tiszteknek gyakorlatilag folyamatosan azon kell gondolkozniuk,
mi minden sülhet el rosszul egy akcióban.
Az egyik esemény, ami a legtöbb CIA-tiszt emlékezetébe belevésődött,
az Mike Spann esete volt a Kala-i Dzsangi erődben,
2001. november 25-én.
KALA-I DZSANGI, AFGANISZTÁN 2001. NOVEMBER 25.
Az Alfa csapat nyolc CIA-tisztből állt, ők voltak a második csapat Afganisztánban.
Miután szétváltak,
Mike Spann és David Tyson a Kala-i Dzsangiba ment,
ami egy Mazár-e Sarif melletti erőd volt.
Itt akarták kihallgatni az al-Káida foglyokat.
Ő terrorista?
Igen. Terrorista.
- Ők mind terroristák? - Azt hiszem.
Mindegyikük terrorista. Szerintem ön is az.
Azért jött Afganisztánba, hogy embereket öljön.
Én nem…
Mike, akarsz beszélni vele?
Az egyik dolog, amit David Tyson és Mike Spann nem vett észre,
hogy ezeket a foglyokat nem motozták meg rendesen.
Honnan jött?
- Pakisztánból. - És miért jött Afganisztánba?
A dzsihád miatt.
- Ki ellen harcol? - Az amerikai terrorizmus ellen.
De most itt van fogságban Mazár-e Sarifban.
Igen, de nem aggódom. Szerelemben és háborúban mindent szabad.
Ezek az al-Káida-harcosok hirtelen elővették a fegyvereiket,
gránátokat robbantottak, megölték az őröket…
Menekülésre késztettek mindenkit, és nagyjából 30 másodpercen belül
átvették a hatalmat a Kala-i Dzsangi erődben,
és az irányítás az al-Káida-harcosok kezébe került.
Mike-nak gyakorlatilag puszta kézzel kellett küzdenie,
de végül eltűnt a holttestek között.
Davidnek nem maradt más lehetősége,
mint ölni vagy meghalni.
Eszerint cselekedett.
Ő túlélte, Mike Spann nem,
aznap így alakultak az események.
Minden CIA-tiszt fejében ott van egy Kala-i Dzsangi szituáció eshetősége.
EGY HŐS, AKI ÉLETÉT ADTA A SZABADSÁGÉRT
NEM FELEDJÜK A BÁTORSÁGÁT ÉS AZ ÖNFELÁLDOZÁSÁT
AZ ÚR ÁLDJA MEG, ÉS VIGYÁZZON RÁ!
KABUL, AFGANISZTÁN 2006
Egy ilyen akciónál egy műveleti tiszt
arra koncentrál, hogy valakit meggyőzzön, és maga mellé állítson,
ezért nem feltétlenül elég körültekintő, és kevésbé ügyel a biztonságra.
Emiatt van egy félkatonai szervezet a különleges ügyosztálynál,
akik kifejezetten erre szakosodtak.
Ahogy a haditengerészet különleges erőinél vagy a Delta Force-nál,
a leghatékonyabb gyilkolási technikákkal dolgoznak,
gyorsak, és bárkit képesek kimenekíteni.
Öten-hatan voltak, és a határ felé tartottak.
A hivatalos határátkelőhely a Torkham-kapu,
az illegális határátlépők pedig egy ettől nem messze fekvő vádinál szöktek át.
Itt csempészek és sokan mások is jártak át Pakisztánba,
ami fölött a hatóságok vélhetően szemet hunytak.
Megmondtuk a táliboknak, hogy egyesével kell átlépniük a határt.
Így akartuk megelőzni,
hogy csoportosan ránk támadjanak.
Leginkább amiatt kellett aggódni,
hogy valamelyikük esetleg bombamellényt visel.
Tudtam, hogyan kell üdvözlésképp megölelni valakit, és megsimítani az arcát
a helyi szokások szerint.
Fahim tábornokkal mindenkihez egyesével odamentem,
megöleltem őket, és megsimítottam az arcukat.
Ezenközben persze
kihasználtam azt, hogy meglapogathatom az oldalukat, a hátukat,
így egyből kiszúrtam volna, ha valaki bombamellényt visel.
Gary rögtön észrevette volna, ha valakinél fegyver van,
izzad vagy ideges.
Ha farkasszemet kell nézni az ellenséggel,
egy tapasztalt CIA ügynök ösztönösen ellenőrzést végez,
amihez hihetetlen bátorság kell,
mert egyetlen hiba, és az életével fizethet.
Haimi irányította őket.
Ő is átlépte a határt, de előbb megvárta, míg a többiek átérnek,
nyilván azért, hogy megbizonyosodjon róla, nem bántjuk az embereit.
Végül ő is átjött.
Az volt a terv, hogy megvédjük az afgánokat,
vagy ha ez nem sikerül, megöljük őket, ha ránk támadnak.
Tehát elindultunk a Kabul felé vezető hosszú és gyötrelmes úton.
A határt elhagyva a tálibok tudták,
hogy innentől mi vigyázunk rájuk, és veszélyben van az életük.
Valószínűleg pont ugyanúgy féltek, ahogy mi.
Az út Dzsalálábádból Kabulba
meglehetősen hosszú, és van pár meredek szikla,
ahol védőkorlát sincs a kanyaroknál.
Ez egy amúgy is veszélyes útszakasz,
pláne 29 tálib harcos társaságában.
Mielőtt elindultunk,
az egyik dolog, amit kértem az állomástól,
egy menedékház volt Kabulban.
De kiderült, hogy nincs semmiféle menedék,
ezért felhívtam a védelmi minisztert, Wardak tábornokot,
aki káromkodva üvöltözött velem a telefonban.
Azt kérdezte: „Azt várja, hogy 24 órán belül találjak egy házat Kabulban,
ahol 29 tálib harcost elbújtathatnak, ráadásul azonnal?”
De mivel ő volt a védelmi miniszter,
mégiscsak talált nekünk egy házat, aminek volt alagsora,
és amit rövid időre kibérelhettünk,
így a pincében elbújtathattuk a tálibokat.
A menedékháznak, amit a tábornok intézett,
kétszintes volt, plusz a pinceszint.
Bár az éj leple alatt költöztünk be,
a ház Kabul egyik elit negyedében állt.
Őszintén szólva,
egy ilyen környéken semmit nem lehet sokáig titokban tartani.
Brutus volt az egyik GRS-tiszt,
aki a menedékháznál őrizte
a CIA műveleti tisztjeit.
Biztonsági szempontból nem kellett nagy területet biztosítani,
ugyanakkor minden ház magasabb volt körülöttünk.
Mindenki látta, ahogy ki-be járkálunk, de ez volt a legkevesebb.
Már ahogy beléptünk a házba, láttuk, hogy rémes az egész hely.
A pinceszinthez külön lejárat és feljárat volt,
ami biztonsági szempontból egy rémálom.
Mondtam, hogy ha beszélni kell velük, azt mindenképp odalent tegyék.
Amikor a vészhelyzeti tervet átbeszéltük, Brutus azt mondta,
ha a tálibok megpróbálnának ránk támadni, ne hagyjuk, hogy beszorítsanak hátra,
mert onnan nagyon nehezen tudnának kihozni.
Könnyű célpont, aki egyedül van, a többiektől elkülönülve.
A farkasok is a magányos szarvasra vagy birkára támadnak,
mert ezek a sebezhető egyedek, és az ilyenekre azonnal lecsapnak.
A tálibok szúrós szemmel néztek ránk, láthatóan nem örültek az új otthonuknak.
Ez nyilván aggodalomra adott okot.
Feszült időszak volt. A tálibok valószínűleg arra gondoltak,
hogy itt a vége, meg fogjuk őket ölni.
Egyikük nagyon szenvedett. Úgy tűnt, a feje fáj.
A tolmács kiderítette, hogy a fogával van valami gond.
Szereztem neki fájdalomcsillapítót, gyulladáscsökkentőt, és mondtam neki,
hogy vegye be, ettől majd jobban lesz.
Az idősebbek azt mondták, nem fogadnak el nyugati gyógyszert.
Bevettem kettőt, hogy lássák, nem lesz bajuk,
mire az illető is bevette, másnap meg még rám is mosolygott,
hogy minden rendben.
Amikor a tálibok egy csoportja látta, hogy egy amerikai segít nekik,
és nem hagyja cserben a társukat, megnyugodtak.
Rájöttek, hogy mégsem akarjuk őket megölni,
és bízhatnak bennünk.
A munka már addig is embert próbáló volt.
Huszonkilenc tálibot átvittek Pakisztánból Afganisztánba.
A tálibok látták, hogy ez nem csapda, de még ki kellett deríteni,
át lehet-e őket állítani,
együttműködnének-e,
és vállalnának-e kulcsszerepet abban,
hogy feltárják az öngyilkos merénylők hálózatát,
megmentve ezzel amerikaiak és afgánok életét.
Beköltöztettük a tálibokat,
majd a következő 48 órában
elkezdtük átvilágítani őket.
Egyfelől a nyelvészeinkre,
tolmácsainkra támaszkodtunk,
másfelől pedig Fahim tábornokra,
aki tevékeny szerepet vállalt a tálibok kikérdezésében,
és segített kideríteni,
ki milyen információhoz fér hozzá, és milyen tevékenységekben vesz részt.
Adott esetben az illető
tagja lehetett egy bombagyártással foglalkozó terrorista sejtnek,
vagy legalábbis tudhatta,
hol rejtik el a robbanóanyagokat.
Kapcsolatban állhatott egy magasabb rangú tálibbal,
vagy akár az al-Káida egyik tagjával.
Ezt akartuk tehát kiszűrni.
Gary rájött, hogy a legtöbb fickó nem volt magas beosztásban,
ezért csak a kulcsemberekre kéne koncentrálnunk,
akikkel tényleg beszélni akarunk.
A 29 fős csapatból
hat olyat találtunk, akikben úgy éreztük, hogy bízhatunk.
A többieket visszaküldtem Pakisztánba,
ahol menekülttáborokban kaptak szállást, és némi pénzért cserébe
megígérték, hogy nem jelentenek majd veszélyt
sem Amerikára, sem pedig Afganisztánra.
Ezen felül terhelő bizonyíték is volt ellenük,
amit felhasználva könnyedén megkeseríthettem volna az életüket,
hisz szóba álltak az amerikaiakkal.
Készült egy csoportkép, amelyen a tálibok, akiket áthoztunk a határon,
CIA-tisztek mellett állnak.
Tudták, hogy ha kiderül, hogy együttműködtek az amerikaiakkal,
árulóknak kiáltják ki őket,
amiért lefejezés jár.
További öt tálibot is kiválasztottam, akik Kabulban maradtak,
és gyakorlatilag egy tálib sejtként használtam őket.
Legfőképp Haimira fókuszáltam, aki a csapat vezetője volt.
Haimi műveltebb volt, mint a többiek.
Megszokta, hogy ő a főnök.
Őszintén szólva egy arrogáns rohadék volt.
Visszaküldtem Pakisztánba, hogy térjen vissza a terroristák közé,
és titokban működjön együtt velünk.
Egy alkalommal, amikor beszéltünk,
azt mondta, a tálib vezetők
arra utasították, hogy küldjön egy buszt Afganisztánba,
amit telepakolnak mindenféle bombaalkatrésszel,
detonátorokkal, indítószerkezetekkel.
Sikerült is feltartóztatnunk a buszt, ami valóban tele volt alkatrészekkel,
amelyeket egy bombagyárba szállítottak volna.
Haimi szólt arról is Fahimnak,
hogy parancsot kapott,
és két merénylőt kell Kabulba küldenie,
akik öngyilkos akciót hajtanak majd végre.
Találkozni akartam a két merénylővel,
ezért arra kértem Fahimot, mondja azt nekik,
hogy ismer egy kanadai újságírót, aki szimpatizál a tálibokkal.
És hogy ez az újságíró interjút készítene velük, majd miután mártírhalált haltak,
elmesélné a történetüket a világnak,
és megírná, micsoda áldozatot hoztak, hogy híressé tegye őket.
Végül a két fickó beleegyezett a találkozóba,
és vállalták, hogy beszélnek a kanadai újságíróval.
Az újságíró természetesen én voltam.
KABUL KÜLVÁROSA, AFGANISZTÁN 2008
A bizalom kiépítése érdekében nyíltnak és őszintének kellett tűnni,
és mindezt egy másik ember bőrébe bújva.
De ha az ember egy bizonyos szerepet játszik,
és kellően beleéli magát, már-már maga is elhiszi,
hogy valóban egy kanadai újságíró,
aki egy tálib öngyilkos merénylő történetét akarja megírni.
Miközben a merénylőkkel beszélgettem,
egyre többet tudtam meg a körülményeikről, és közelebbről is megismertem őket.
Úgy érezték, az életük csak akkor érhet valamit,
ha feláldozzák magukat, amiért majd elnyerik jutalmukat a mennyben,
és a családjuk is kap némi anyagi kompenzációt.
Azt akartuk, hogy az afgán hírszerzés ezt filmre vegye,
és a nyilvánosság elé tárja egyfajta negatív propaganda formájában.
Az volt a cél, hogy rossz színben tüntessük fel a tálibokat,
hisz ártatlan embereket hurcoltak el a falvakból,
akiknek aztán átmosták az agyát, és öngyilkos merénylőkké képezték ki őket.
A családom tudja, hogy itt vagyok, de nem állíthatnak meg.
Öngyilkos merényletre készülök Amerika ellen.
Mivel ezek az emberek érzik, hogy egyre közelebb kerülnek a halálhoz,
óhatatlanul megkérdőjelezik a döntésüket, legalábbis elgondolkoznak rajta.
Ha sikerül őket szóra bírni,
és kideríteni, mi motiválja őket, az hatalmas áttörést jelenthet.
Rengeteg információval szolgálhatnak a hálózatukról,
arról, hogy ki küldte őket, és milyen útvonalon érkeztek.
Egy ilyen forrás rendkívül értékes.
Afganisztánban nagyon hideg tud lenni.
Helyi öltözéket viseltem, és magam köré csavartam egy kendőt.
Mivel beszélgetés közben a fiatalabb férfi fázott és reszketett,
levettem magamról a kendőt, betakartam vele,
és mondtam, hogy tartsa csak magán.
Mikor indulni készültem, le akarta venni,
hogy visszaadja, mire mondtam neki, hogy tartsa csak meg, nekiadom.
Később megtudtam, hogy miután elmentem,
a két öngyilkos merénylő azt mondta,
még sosem találkozott nyugati emberrel, és ők azt hitték, mindegyikük gonosz,
de én mennyire kedves voltam és normális, és látszott, hogy törődöm velük.
Azt mondták: „Még jó, hogy kanadai volt, és nem amerikai.”
Ennek köszönhetően
két-három további beszélgetés után,
amikor is együttérzően meghallgattam az élettörténetüket,
megértettem, mi kellene ahhoz, hogy értékes életet éljenek,
ha mégis hazatérnének.
Addigra már nem úgy kérdezgettem őket
a beszervezésükről és az öngyilkos merénylők kiképzéséről,
mint egy újságíró.
Úgy éreztem, sikerült egyfajta bizalmi kapcsolatot kialakítanom velük,
és nyílt lapokkal akartam játszani.
Így tehát elmondtam nekik,
hogy amerikai vagyok, és a CIA-nak dolgozom.
Pénzt ajánlottam nekik,
néhány száz dollárt.
Azt hiszem, 650-et.
Ez elegendő volt ahhoz, hogy új életet kezdjenek,
és ne kelljen öngyilkos merénylőként meghalniuk.
Nemcsak a merénylők menekültek meg a haláltól,
hanem mindazok, akik áldozatul estek volna.
És végeredményen ez volt a legfőbb célom.
Gary Harrington a CIA tisztjeként minden tekintetben
példaértékűen cselekedett.
A háború kellős közepén
amerikaiak életét mentette meg,
afgán szövetségeseket szerzett,
és mindent megtett azért, hogy a dolgok jó irányba változzanak.
Egy CIA-tiszttől nem is kívánhatna többet az ember.
Azt hiszem, mindig is
szabályszegő voltam, bár csak később tudtam meg, hogy ez annak számított.
De nem azért szegtem szabályt, hogy ebből valamiféle hasznot húzzak,
hanem hogy teljesítsem a küldetést.
Emlékszem, 2001-ben ott álltam a Tora Bora tetején.
Úgy tűnt, a tervünk sikerült,
az al-Káida megfutamodott, és a tálibok is menekülőre fogták.
Mindenki boldog volt.
Hatalmas győzelemként éltük meg a szeptember 11-i tragédia után.
Mondtam is a srácoknak, akik ott voltak velem,
hogy itt vagyunk a világ tetején.
Csakhogy a csúcson maradni anélkül, hogy letaszítanának, pokoli nehéz.
Tudtam, hogy előbb-utóbb…
eljön majd az idő, amikor kivonulunk.
De úgy érzem, óriási hibát követtünk el azzal,
hogy az amerikai jelenlétet teljesen felszámoltuk,
és akikre annak idején rábíztam az életem,
akik megvédtek, azokat mi nem védtük meg.
Ezt őszintén fájlalom.
Azóta is tartom a kapcsolatot Rasullal,
aki az ellenállás tagja.
Azóta otthagyta a CIA-t,
és visszatért Afganisztánba.
Jelenleg Maszúd útját egyengeti, akinek az az Ahmad Sah Maszúd volt az édesapja,
aki szeptember 11. előtt Pandzsír ikonikus vezetője volt.
Azon fáradoznak, hogy Maszúd legyen
az ellenállás legfőbb vezetője.
Ez a kötelességem.
Ezt kell tennem.
Az ellenállást kell támogatnom. Velük kell harcolnom.
Bátorítanom kell az embereket. Bár öregszem, de tudom,
hogy Pakisztánnak az a célja, hogy Afganisztán
a világ első számú terrorista állama legyen.
És ez így is lesz, ha nem állunk ellen.
Nehéz időszak ez most Afganisztán számára.
Sokan úgy érzik, minden hiábavaló volt.
De a történetnek itt még koránt sincs vége,
a tálibok ugyanis azóta sem tudtak stabilitást teremteni Afganisztánban.
Talán hamarosan újabb fejezet kezdődik.
A KÉMEK VILÁGA
A feliratot fordította: Usztics Lili