HOVEDSTADEN I USA, WASHINGTON D.C. 1. MAI 2003
Tragedien den 11. september knyttet nok en gang
våre to nasjoners skjebner sammen.
Dere kom til Afghanistan for å bekjempe terrorisme,
og vi afghanere ønsket dere velkommen og omfavnet dere
for frigjøringen av landet vårt.
Sammen gjorde vi slutt på terrorismens styre.
Kampanjen USA ledet sammen med Nordalliansen etter 11.september
forstyrret definitivt Osama bin Ladens nettverk.
Alle USAs ressurser
var rettet mot å drepe ham, men han var fortsatt en sterk trussel.
Taliban beveget seg mot grensen til Pakistan,
og de tok en beslutning om å gjenoppbygge seg selv og komme tilbake.
Talibaneren sa: "Vi har egne droner og egne missiler,
og det er selvmordsbombere."
Når du har en fiende som er villig til å sprenge seg selv i luften
og drepe deg, er det skremmende.
De er hjernevasket.
De vil bare dø.
Selvmordsbomberne ble enige om
at de skulle snakke med den kanadiske journalisten.
Jeg var journalisten.
Gary sa: "Jeg har et oppdrag. Vi skal hente 29 talibanere
og ta dem med til Kabul."
Jeg tenkte: "Er dette seriøst?"
Din verste frykt er at disse menneskene som du tror er en gevinst,
faktisk er en slags trojansk hest som kommer inn i operasjonen din
for å drepe deg.
KLASSIFISERT
SPIONER: PÅ HEMMELIG OPPDRAG
TALIBAN-SPIONER
NOEN NAVN ER ENDRET FOR Å BESKYTTE PERSONENE SOM NEVNES I EPISODEN
Så snart Taliban-regjeringen hadde blitt styrtet,
som var mye raskere enn mange i USAs regjeringen forventet,
strømmet 38 milliarder dollar inn, så det var mye bistandshjelp.
For USA var krigen i Afghanistan over.
NATO-allierte og amerikanske diplomater kunne nå ta kontroll i Afghanistan.
Jeg, USAs president og general Franks
har sett på fremgangen i dette landet,
og i samarbeid med president Karzai, har vi konkludert med
at vi er på et punkt der vi har flyttet
fra stor stridsaktivitet
til en periode med stabilitet, stabilisering og rekonstruksjon.
Det føltes som om Amerika var verdens eneste supermakt
og kunne oppnå alt.
De oppnådde seier i Afghanistan på to måneder.
Neste stopp, Bagdad.
BAGDAD I IRAK 20. MARS 2003
Amerika og koalisjonsstyrker
er i de første stadiene av militære operasjoner
for å avvæpne Irak,
frigjøre folket og forsvare verden mot alvorlig fare.
Jeg tror Osama bin Laden og al-Qaida
innså at USA ikke fokuserte på Afghanistan
og de justerte planene deretter.
Da bin Laden var i sikkerhet
og hadde bygget et nettverk av kurerer og folk
til å sende beskjedene hans,
kunne han starte prosessen med å gjenoppbygge al-Qaida.
Etter det som har skjedd,
har de amerikanske tjenestemennene,
ledet av ateisten Bush,
begynt å vende selv muslimske land mot oss.
De startet en krig mot islam
under påskudd av å bekjempe terrorisme.
OPERASJONSOFFISER, CIA
Jeg tjente som føringsoffiser for CIA i Afghanistan.
Fra 2005 til 2008 var det amerikanske militære nærværet fortsatt i vekst.
Vi prøvde å utvikle oss for å bekjempe Taliban
og gå etter al-Qaida i Pakistan.
Vi åpnet nye baser og forbedret eksisterende baser
på forskjellige steder i Afghanistan.
Politisk viste regjeringen styrke
og prøvde å oppnå normalitet,
og USA hjalp afghanerne
med å prøve å etablere kontroll og en regjering i Afghanistan.
Vår innsats innen terrorbekjempelse
og letingen etter al-Qaida økte på den tiden.
Etter 11. september tilbød CIA god økonomisk belønning
til folk som ville være tolker,
og de fleste lingvistene var afghanere.
Jeg heter Ghulam Rasul.
Jeg er fra Panjshir-dalen i Afghanistan.
Jeg har deltatt i krig siden jeg var 16 år.
Den gang mot Sovjetunionen og i dag mot Taliban.
Jeg var en uavhengig konsulent for CIA.
Når du blir oversetter, er du også en rådgiver.
Jeg gjorde ti forskjellige ting som ikke var knyttet til å være lingvist.
De ga meg råd om stammekodeks,
en persons bakgrunn og hvor personen var fra.
For meg som føringsoffiser,
hjalp det meg å gjøre jobben min bedre.
DEN AMERIKANSKE AMBASSADEN I KABUL SEPTEMBER 2006
I september 2006,
fikk jeg muligheten til å intervjue en afghaner
som jeg så på som en potensiell kilde.
Vi forlot ambassadekomplekset
og dro til et nærliggende veikryss ved rundkjøringen Massoud Circle.
Jeg sto på gatehjørnet og ventet på at han skulle dukke opp.
Som vestlig, ser jeg annerledes ut og skiller meg ut,
og det er folk som ønsker å drepe deg.
Jeg skanner frem og tilbake
og ser etter potensielle trusler.
På et tidspunkt under skanningen,
la jeg merke til at det sto en svart Toyota til venstre for meg.
Det satt to karer i bilen. De så på meg.
Vi snakket og Gary sa:
"Hvorfor står den bilen parkert her?"
Det er ikke en parkeringsplass.
Der ligger Helsedepartementet og USAs ambassade, sikkerheten er høy.
Jeg sa: "Det er Afghanistan. De bryr seg ikke om hvor de parkerer."
Jeg godtok det.
Så kom fyren, så jeg og Rasul snudde oss
og gikk gjennom sikkerhetskontrollen med fyren,
og gikk rundt 200 meter tilbake til ambassadeporten.
Et par minutter senere eksploderte det.
Det var en øredøvende eksplosjon.
Du kunne føle støtet i luften.
Alle alarmene ble utløst.
Alt innenfor en 200 meters radius var ødelagt.
Hadde vi vært der to minutter til,
så hadde vi blitt rammet.
Eksplosjonen var stor. Det var over 35 døde og mange sårede.
Jeg gikk til ambassadevakten og spurte:
"Var det en selvmordbombe i en bil?"
De sa: "Ja, de traff en militærkonvoi i den rundkjøringen."
Jeg sa: "Var det en svart Toyota Corolla?"
De ble sjokkert. De sa: "Hvordan visste du det?"
Ordet "Talib" kommer fra ordet for elever.
De kom fra madrasaene, de religiøse skolene i Pakistan.
Taliban-bevegelsen vokste frem fra ruinene
av den afghanske borgerkrigen, som kom etter den sovjetiske okkupasjonen.
Mange afghanere følte på borgerkrigens brutalitet
og krigsherrenes korrupsjon.
De tenkte bare på egen vinning og misbrukte folket,
og det ga Taliban et fotfeste,
fordi de tilbød en slags ren, asketisk versjon av islam.
Dette var selvsagt en versjon av islam fra 700-tallet,
hvor kvinner måtte dekke seg til fra topp til tå
og var underkastet sine ektemenn
som ofte hadde opptil tre koner.
Det var straffer fra middelalderen.
De steinet folk til døde og kuttet hendene av tyver.
Det var en brutal tolkning av islam.
Taliban var forberedt på å dø i kamp,
men ville ikke nødvendigvis begå selvmord,
men da det ble fullstendig opprør i Irak,
med IED-er og selvmordsbombere,
så de hvor kraftig våpen det var.
I perioden 2005 til 2008
økte bruken av IED-er
fordi det var våpenet Taliban valgte.
En IED er en fjernstyrt bombe plantet langs en vei.
Selvmordsvestene detoneres enten av brukeren
eller noen ganger av en utløserenhet
som kan detonere den eksternt.
Så har du IED-ene som er festet til kjøretøy.
Du kan fylle rommene i et kjøretøy med sprengstoff.
Bilbomben i den svarte Toyotaen var på den tiden
den største bilbomben som hadde blitt brukt i Afghanistan.
Det var godt over 90 kilo med eksplosiver.
På den tiden hadde vi en bilbombe eller et selvmordsangrep én gang i uka.
Og det ble verre…
Det ble verre hvert år.
Alt dette foregår innenfor den strenge retningen wahhabisme.
Når selvmordsbomberne er klare for oppdraget,
får de mye penger
og blir fortalt: "Gå ut en tur. Det er greit om du drikker.
Det er greit om du betaler for en kvinne nå,
fordi du skal dø og komme til himmelen,
men du blir tilgitt på grunn av det du skal gjøre."
Så i korte trekk: "Her er litt penger. Kos deg og gjør jobben din etterpå."
Jeg syntes det var ganske interessant.
Selvmordsbomberne er vanligvis rundt 17, 18, 19 år gamle.
En av ungene…
Jeg spurte ham: "Har du foreldre?"
Han svarte: "Nei."
Han var syv år gammel.
Han ble plukket opp,
og det fins hundrevis av barn som ham.
De stjeler disse barna. De tar dem med til treningsleirer.
I tre og et halvt år hjernevasker de dem.
De går på en madrasa.
Lærerne ser etter talentet,
hvor lett de kan manipulere dem.
De blir zombier.
De vil bare dø.
De ønsker å drepe. De ønsker bare å sprenge seg selv i lufta.
Under kampen mot sovjeterne,
ble det reist flyktningleirer i Pakistan,
så det var lett for Taliban
å rekruttere folk der.
Det er selvmordsbombere som krysser grensen fra Pakistan,
selvmordsvester produseres,
IED-er produseres og transporteres.
Det er virkelig en grobunn for Taliban.
Du har også… Med tanke på USA…
Når folk ikke har noe, om du kan gi dem et nytt liv,
gi dem penger, gi dem en utvei,
gir det deg innflytelse.
Jeg tenkte at vi kanskje kunne prøve
å bruke Taliban til å stoppe IED-er.
Det var ekstremt viktig for CIA
å samarbeide med den afghanske regjeringen
og NDS, den afghanske etterretningstjenesten.
De visste at kompleksiteten
i det etniske og og stammemangfoldet
som utgjorde Afghanistan, var noe de aldri kunne forstå fullt ut.
Mot slutten av 2005 introduserte sjefen for CIA-stasjonen
i Afghanistan meg for general Wardak.
Han var forsvarsminister i Afghanistan.
Jeg ble introdusert for ham
for å se på hvordan den afghanske hæren
kunne samarbeide med CIA,
for å hjelpe oss med å iverksette operasjoner mot Taliban eller al-Qaida.
General Wardak introduserte meg for general Fahim,
som på 1980-tallet kjempet med Jalaluddin Haqqani,
en av nøkkelpersonene i Taliban.
General Wardak sa: "Hvis jeg hadde trengt hjelp til noe,
hadde jeg spurt general Fahim."
General Fahim tok til slutt kontakt
med en Taliban-mulla som het Haimi.
Han var en kommandant på mellomnivå i Taliban.
Han var ikke en kriger, han var en religiøs fyr,
men han sendte selvmordsbombere
og IED-komponenter inn i Afghanistan.
Det som appellerte til Taliban-medlemmer
var at USAs tilstedeværelse vokste.
Jeg tilbød en avtale om at hvis du samarbeider med meg
og legger ned våpnene dine, så blir du ikke drept,
og jeg finner måter å jobbe med deg på
som gagner oss begge.
Det forstås som: "Jeg får kanskje penger for dette."
Vi kom frem til en plan der vi skulle få en gruppe talibanere
.til å krysse grensen ulovlig,
men møte meg,
og så lovet vi å ikke arrestere eller drepe dem,
og så skulle vi se om vi kunne samarbeide.
Å få 29 Taliban-medlemmer over grensen fra Pakistan
til Afghanistan er en stor oppgave.
Man vil ikke bli oppdaget av pakistanerne,
man vil ikke at Taliban skal vite at amerikanere er involvert i dette,
og man opererer på afghansk territorium.
Folkene i hovedkvarteret i Washington sa: "Vent litt."
"Vi henter inn 20 talibanere,
og vi står ansvarlige hvis de utfører et angrep,
overmanner eller dreper noen.
Vi førte dem inn, så det blir dårlig for CIA."
CIA har en gruppe med tidligere militært personell.
Vi kaller det "GRS", det står for Global Respons Sikkerhet.
Det er CIAs livvakter.
En fra GRS, som jeg kjente fra før Irak,
ble kalt "Brutus".
GRS-OFFISER I CIA
Jeg så på oss som en støtte for føringsoffiserene
som prøvde å samle informasjon og gjøre jobben sin.
Vi prøvde å støtte dem og holde dem trygge.
Det er som Secret Service på steroider.
Gary kom inn på rommet mitt, vi tok et par øl,
og så sa han: "Jeg har et oppdrag. Vil dere bistå oss?"
Jeg sa: "Ok, hva er det?"
Han sa: "Vi skal hente 29 talibanere
og få dem til et skjulested i Kabul."
Jeg sa: "Er dette godkjent av hovedkvarteret,
eller tenker du bare høyt nå?"
Han sa: "Det skal skje, jeg vil vite om dere kan bistå oss."
Du må spørre: "Er dette en god avgjørelse?"
"Er juicen verdt å klemme", som man sier i Texas,
eller går vi så langt utenfor boksen
at vi gjør noe dumt?
CIA-offiserer tenker alltid på
hva som kan gå galt.
Det som sto fremst i tankene til alle CIA-offiserene,
var Mike Spanns skjebne i Qala-i-Jangi den 25 november 2001.
25. NOVEMBER 2001
Team Alpha besto av åtte CIA-offiserer. Det var det andre teamet i Afghanistan.
De deler seg.
Mike Spann og David Tyson dro til Qala-i-Jangi,
en festning like utenfor Mazar-e-Sharif,
for å avhøre al-Qaida-fanger.
Er han terrorist?
Ja. Han er en terrorist.
-Er disse mennene terrorister? -Jeg tror det.
Alle er terrorister. Du er en terrorist.
Dere kommer til Afghanistan for å drepe folk.
Nei, jeg…
Ok, vil du snakke med ham, Mike?
David Tyson og Mike Spann visste ikke
at disse al-Qaida-fangene ikke var grundig ransaket.
Hvor er du fra?
-Fra Pakistan. -Pakistan?
-Hvorfor kom du til Afghanistan? -Jeg kommer fra jihad.
-Mot hvem? -Mot USAs terrorisme.
Men nå er dere fanger i Mazar-e-Sharif.
Ja. Det er ikke et problem. I krig og kjærlighet er alt tillatt.
Det som skjedde var at al-Qaida-krigerne
åpnet ild, kastet granater, drepte vakter…
…og tvang dem til å flykte.
Innen 30 sekunder,
hadde maktbalansen i Qala-i-Jangi endret seg
og al-Qaida-krigerne hadde kontrollen.
Mike måtte kjempe med bare nevene,
men han forsvant under en haug av lik.
David hadde ingen valg.
Han måtte drepe eller bli drept, og det var det han gjorde.
Han overlevde, men Mike Spann døde.
Det var bare slik det utartet seg den dagen.
En CIA-offiser har alltid en Qala-i-Jangi-situasjon i bakhodet.
EN HELT SOM OFRET LIVET FOR FRIHET
VI VIL ALDRI GLEMME HANS MOT
MÅTTE GUD VÆRE MED HAM
KABUL I AFGHANISTAN
For en slik operasjon, der du som føringsoffiser
fokuserer på mekanismene
for å prøve å overtale noen til å komme til din side,
ønsker du ikke å tenke for mye på sikkerhetssituasjonen.
Offiserer fra Ground Branch, CIA-paramilitære offiserer,
er de som spesialiserer seg på det.
Akkurat som Navy SEALs eller Delta Force,
kan de utføre en jobb med maksimal drapseffektivitet,
veldig fort, og de henter også folk ut.
Det var fem eller seks stykker som dro til grensen.
Den lovlige grenseovergangen kalles Torkham Gate,
og den ulovlige grenseovergangen var i en wadi like ved.
Det var mange smuglere og folk som krysset grensen ulovlig der.
Jeg tror tjenestemenn ignorerte det.
Vi ba talibanerne om å krysse grensen én om gangen.
Det beskyttet oss mot at flere kom sammen, i tilfelle de prøvde å angripe oss samlet.
Den største bekymringen var
at de kunne ha på seg selvmordsvester.
Jeg visste hvordan man gir en klem
i en tradisjonell stammehilsen.
Jeg gikk til hver av dem med general Fahim
og klemte hver av dem.
Men når jeg gjør det, tar jeg hendene på sidene og ryggen,
og jeg vil kjenne om de bærer våpen eller selvmordsvest.
En som Gary vil merke om det er et skjult våpen,
om de svetter, om de er nervøse.
Den slags direkte kontakt,
en sjekk basert på magefølelsen fra en erfaren CIA-føringsoffiser,
krever stort mot.
Hvis det går galt, kan du bli drept.
De ble kontrollert av Haimi.
Han krysset grensen, men han sendte flere andre over først.
Det var nok for å sjekke at vi ikke arresterte eller skadet dem.
Og så krysset han grensen.
Planen var at vi måtte være klare til å beskytte afghanerne,
men vi måtte også være klare til å drepe dem om de skulle angripe oss.
Vi begynte å bevege oss oppover den lange og pinefulle veien til Kabul.
Da de forlot grensen, visste talibanerne
at de var under vår beskyttelse, så livene deres sto på spill.
De var sikkert like redde som oss.
Turen fra Jalalabad til Kabul
er ganske lang, og det er bratte stup
uten autovern i svingene.
Det er alltid en skummel kjøretur,
men særlig med 29 talibanere.
Før vi dro,
ba jeg om å få et skjulested i Kabul.
Jeg fant ut at vi ikke hadde et skjulested,
så jeg ringte forsvarsministeren, general Wardak.
Han begynte å banne og skrike til meg. Han sa:
"Vil du at jeg skal finne et hus i Kabul på 24 timer
som skal huse 29 av mitt lands fiender, og du vil at det skal gjøres nå?"
Men han er forsvarsministeren,
så han fant et hus med en kjeller
som vi kunne leie en periode
og plassere talibanerne i kjelleren.
Skjulestedet som generalen skaffet
var en toetasjes bygning med kjeller.
Vi flyttet inn om natten, så mørket ga oss litt dekke,
men det var i et stort og velstående nabolag i Kabul.
På et slikt sted klarer du ikke
holde noe hemmelighet særlig lenge.
Brutus var en av GRS-folka som kom til skjulestedet
for å beskytte CIAs føringsoffiserer.
Fra et sikkerhetsaspekt var det ikke et bra hus.
Alle hus bak oss var høyere enn vårt.
Vi var synlige på vei inn og ut, og det ble bare verre.
Da vi kom oss inn, sa vi: "Herregud, dette er et forferdelig hus."
Vi hadde et kjellerområde som hadde én vei inn og én vei ut,
og sikkerhetsmessig var det et mareritt.
Jeg sa at alle intervju måtte gjøres ved bunnen av trappen.
Som en del av en beredskapsplan, sa han til meg:
"Hvis de prøver å overmanne oss,
ikke bli fanget i dette hjørnet,
fordi det vil være vanskelig for oss å få deg ut derfra."
Det er å skille den ene personen fra mengden.
Ulvene angriper den ensomme hjorten eller sausen som gjør seg selv sårbar.
Det går fort. Vi fikk mange skjeve blikk fra dem.
De så ikke ut som de var glade for å være hjemme,
og det ga absolutt grunn til bekymring.
Det var en anspent tid. De lurte nok på:
"Er dette slutten? Dreper de oss her?"
En av talibanerne led. Jeg visste han hadde hodepine eller noe.
Tolken forklarte at han hadde tannpine.
Jeg kom med smertestillende og sa:
"Dette vil gjøre at du føler deg bedre."
De eldre sa: "Nei, vi tar ikke vestlig medisin."
Jeg tok to og sa: "Det er ikke farlig."
Han tok dem, og dagen etterpå smilte han til meg
og sa: "Alt er bra."
Da talibanerne så at en amerikaner fikk ham til å føle seg bedre…
Jeg tror det var da de tenkte:
"Vi kommer ikke til å bli drept, vi kan stole på dem."
Nå er mye av det harde arbeidet gjort.
Man har fått de 29 talibanerne fra Pakistan til Afghanistan.
Det ser ikke ut til å være en felle,
og nå må man vurdere om de kan snus,
om de kan jobbe for deg,
og om de kan være nøkkelen
som kan låse opp selvmordsbombernettverket
og være en ressurs som kan redde amerikanske og afghanske liv.
Vi fikk talibanerne på plass.
I løpet av de neste 48 timene
begynte vi å undersøke dem.
Vi fikk hjelp av lingvister, tolker fra CIA,
men også av general Fahim,
som spilte en viktig rolle i å avhøre
og analysere hver enkelt,
for å kartlegge hvilken informasjon personen hadde.
Hvis han er verd å bruke ressurser på, er han kanskje tilknyttet en IED-celle.
Kanskje han vet hvor det fins skjulte eksplosiver.
Kanskje han har tilknytning til en høyere rangert talibaner,
eller kanskje til og med en i al-Qaida.
Det er det du skal screene dem for.
Gary innså nok:
"Mange av dem er lavt på rangstigen.
Vi kan begynne å tynne ut flokken og fokusere på de vi vil snakke med."
Av gruppen på 29 talibanere,
fant vi seks stykker som vi følte vi kunne stole på.
Jeg sendte resten tilbake til Pakistan,
til flyktningleirer, med et lite pengebeløp.
De ga et "løfte" om at de ikke skulle bruke våpen
mot Amerika eller Afghanistan.
Jeg hadde nok skadelig informasjon på dem
til at jeg kunne gjøre livenes deres til et mareritt ved å si:
"Du var i kontakt med en amerikaner."
Vi har et bilde av en gruppe talibanere
sammen med agenter fra CIA.
Risikoen de tok var at hvis noen oppdaget at de hadde samarbeidet med oss…
En talibaner som blir ansett som en forræder,
får hodet kappet av.
Jeg hadde fem talibanere inne i Kabul
og brukte dem som om de var en Taliban-celle.
Jeg fokuserte mest på Haimi, gruppens leder.
Han var mer lærd enn resten.
Han var vant til å lede.
Han var en arrogant jævel.
Jeg sendte ham tilbake til Pakistan for å gå tilbake til sin posisjon,
men samtidig skulle han i det skjulte samarbeide med oss.
Da jeg snakket med Haimi,
tipset han oss om at høyere rangert talibaner
hadde bedt ham om å sende en buss til Afghanistan
som hadde deler til alle bombene,
som detonatorer og utløserenheter.
Vi klarte å stoppe bussen og fant
alle delene man trenger til en IED-fabrikk.
Haimi advarte Fahim om
at han hadde fått beskjed om å sende to selvmordsbombere
til Kabul for å gjennomføre selvmordsangrepet.
Jeg måtte prøve å møte selvmordsbomberne.
Fahim skulle fortelle dem en oppdiktet historie
om at han kjente en kanadisk journalist som støttet Taliban-saken.
At journalisten skulle intervjuet dem, men etter at de hadde blitt martyrer,
ville han skrive artikler og fortelle verden om dem
og deres offer, og gjøre dem berømte.
De ble enige om
at de skulle snakke med den kanadiske journalisten.
Jeg var journalisten.
UTKANTEN AV KABUL I AFGHANISTAN DESEMBER 2008
Du prøver å skape tillit. Du prøver å fremstå som ærlig og genuin,
men du later som du er en annen person.
Men når du har satt deg inn i rollen
og er veldig fokusert, tror du nesten selv
at du er den kanadiske journalisten
som prøver å få historien fra den talibanske selvmordsbomberen.
I løpet av samtalene med selvmordsbomberne
begynte jeg å lære om deres situasjon
og dem individuelt.
Det eneste de kunne gjøre
som ville gi dem verdi i livet
var å drepe seg selv, og så ville de bli belønnet i himmelen,
og familien deres ville bli kompensert.
Vi ønsket at den afghanske etterretningstjenesten skulle filme det
og bruke det i en kampanje,
for å fremstille Taliban i et dårlig lys
for at de hjernevasket uskyldige mennesker
og gjorde dem til selvmordsbombere.
Familien min vet at jeg er her, men de kan ikke stoppe meg.
Jeg skal utføre et selvmordsangrep mot Amerika.
Men hver enkelt person, idet de nærmer seg den sikre død,
må de sette spørsmål ved det de gjør. De må være i tvil.
Hvis du kan snakke med dem
og prøve å finne motivasjonen, kan det bli stort.
De kan gi deg informasjon om nettverket,
hvem som sendte dem, hvilken rute de tok.
Det er en verdifull potensiell kilde.
Afghanistan har kaldt vær.
Jeg hadde på meg en lokal klesdrakt og et afghansk teppe.
Den yngste var kald og skalv mens han snakket med meg,
så jeg tok av meg teppet og la det rundt ham,
og ba ham få varmen i seg.
Da jeg skulle dra, begynte han å ta av seg teppet
og skulle gi det tilbake til meg, og jeg sa: "Det er ditt. Behold det."
De fortalte senere at etter jeg dro,
hadde selvmordsbomberne sagt:
"Vi har aldri møtt noen fra vesten, vi trodde de var onde,
men han virket snill.
Han virket normal. Det virket som han brydde seg.
Godt at han var kanadisk og ikke amerikansk."
Som et resultat av det,
under de neste to eller tre møtene,
viste jeg dem medfølelse, snakket med dem om livene deres,
og hva som skulle til for at de kunne få et meningsfylt liv
hvis de dro tilbake.
Når jeg da stilte dem spørsmål
om opplæringen og rekrutteringen til å bli selvmordsbombere,
hørtes jeg ikke ut som en journalist.
Jeg følte at jeg hadde etablert nok tillit
til å være ærlig.
Jeg fortalte dem omsider:
"Jeg er en amerikaner og jobber for CIA."
Jeg tilbød dem flere hundre dollar.
Sikkert ikke mer enn 650.
Det ville vært nok til å gi dem en ny start
og unngå å bli en selvmordsbomber.
Det reddet ikke bare selvmordsbomberne fra døden,
men det reddet… Vi vet ikke hvor mange ofre.
Det var det som var målet mitt.
Gary Harringtons handlinger var
av ypperste klasse for en CIA-offiser.
Du er midt i en krig.
Du kan redde amerikanske liv.
Du jobber med afghanske allierte.
Du prøver å utgjøre en forskjell.
Du kan ikke forlange mer fra en CIA-offiser.
Og jeg har alltid vært en…
Ja, kanskje… Senere fant jeg ut at jeg var kjent som en regelbryter.
Men jeg brøt ikke reglene for personlig vinning,
men for å fullføre et oppdrag.
Jeg sto på toppen av Tora Bora-fjellene i 2001
da alt gikk vår vei
og al-Qaida var på rømmen, Taliban var på rømmen.
Alle var så glade.
Det virket som en seier etter 11. september.
Jeg sa til gutta rundt meg:
"Det er som kongen på haugen."
Men å forbli kongen på haugen uten å bli styrtet,
blir vanskelig.
Jeg visste at til syvende og sist
måtte styrkene trekkes tilbake.
Men måten det ble gjort på,
at vi ikke hadde en amerikansk tilstedeværelse der,
at vi ikke sørget for at de jeg la livet mitt i hendene på,
de som beskyttet meg, ikke ble beskyttet tilbake,
det var vondt.
Jeg har vært i kontakt med Rasul.
Han er en del av motstanden.
Han forlot jobben hos CIA og dro tilbake til Afghanistan.
Nå jobber han med Massoud,
sønnen til Ahmad Shah Massoud,
som var lederen i Panjshir før 11. september,
og prøver å hjelpe ham å bli etablert
som den fremste lederen for motstandsbevegelsen.
Jeg har en plikt.
Jeg må gjøre dette.
Jeg må støtte motstandsbevegelsen. Jeg må kjempe mot disse folkene.
Oppmuntre folk. Jeg begynner å bli gammel, men saken er
at Pakistan vil gjøre Afghanistan
til verdens største terroriststat.
Dette vil skje hvis vi ikke gjør motstand.
Det er mørke dager i Afghanistan nå,
og man lurer på om det var verdt det.
Dette er nok ikke enden på visa.
Taliban har ikke lykkes med å styre Afghanistan ordentlig.
Jeg tror det kommer et nytt kapittel.
SPIONER: PÅ HEMMELIG OPPDRAG
Tekst: Veronika Mathisen