WASHINGTON, CAPITALA STATELOR UNITE 1 MAI 2003
Tragedia din 11 septembrie a legat
din nou destinele celor două națiuni ale noastre.
Ați venit în Afganistan ca să învingeți terorismul,
iar noi, afganii, v-am primit și v-am acceptat
pentru eliberarea țării noastre.
Împreună am pus capăt domniei terorismului.
Campania condusă de SUA cu Alianța Nordului după 11 septembrie
a dezmembrat cu siguranță rețeaua lui Osama bin Laden.
Toate resursele americane erau îndreptate spre oprirea și uciderea lui,
dar încă era o amenințare.
Talibanii au gravitat spre granița cu Pakistan
și au jurat să se regenereze și să revină.
Un taliban spunea: „Avem dronele și rachetele noastre,
adică atentatorii sinucigași.”
Când te confrunți cu un inamic care e dispus să se arunce în aer
ca să te omoare, e absolut înfricoșător.
I-au spălat pe creier.
Vor doar să moară.
Acești sinucigași au convenit
că vor vorbi cu un jurnalist canadian,
iar acela eram eu, desigur.
Gary a zis: „Am primit misiunea asta. Vom aduce 29 de talibani înapoi în Kabul.”
M-am dat înapoi: „E pe bune?”
Cea mai mare teamă e ca acești oameni, pe care-i consideri premiul cel mare,
să fie, de fapt, un cal troian cu menirea de a intra în operațiunea ta
să te ucidă.
SECRETIZAT
OPERAȚIUNI DE SPIONAJ
SPIONI TALIBANI
UNELE NUME AU FOST SCHIMBATE PENTRU A PROTEJA UNELE PERSOANE DIN EPISOD.
De îndată ce guvernul taliban a fost doborât,
ceea ce s-a petrecut mai repede decât se așteptau mulți din guvernul american,
a venit un ajutor de reconstrucție de 38 de miliarde de dolari.
Pentru SUA, războiul din Afganistan se terminase.
Aliații NATO și diplomații americani,
nu luptătorii americani, puteau prelua conducerea în Afganistan.
Eu, președintele Statelor Unite și generalul Franks
ne-am uitat la progresul făcut în țara asta
și, în cooperare cu președintele Karzai, am ajuns la concluzia
că e evident că am trecut
de la o activitate de luptă intensivă
la o perioadă de stabilitate, stabilizare și reconstrucție.
Aveam impresia că America era singura supraputere a lumii
și putea realiza orice.
Tocmai a obținut victoria în Afganistan în două luni.
Următoarea oprire era Bagdadul.
BAGDAD, IRAK 20 MARTIE 2003
La această oră, forțele americane și ale coaliției
desfășoară operațiuni militare pentru dezarmarea Irakului,
pentru eliberarea poporului și apărarea lumii de un pericol.
Cred că Osama bin Laden și al-Qaeda
au înțeles că SUA nu se concentrează asupra Afganistanului
și și-au adaptat planurile în consecință.
Odată ce bin Laden a ajuns în siguranță
și a construit o rețea de curieri și oameni
care să-i transmită mesajele,
a reușit să înceapă refacerea al -Qaeda.
După cele întâmplate,
toți oficialii americani importanți,
conduși de ateul internațional Bush,
au început să întoarcă și țări musulmane împotriva noastră.
Au pornit un război împotriva Islamului
în numele combaterii terorismului.
OFIȚER DE OPERAȚIUNI, CIA
Am fost ofițer de caz al CIA în Afganistan.
Între 2005 și 2008, prezența armatei americane era încă în creștere.
Încercam să dezvoltăm capacități de a lupta cu talibanii
și de a urmări Al-Qaeda în Pakistan.
Deschideam baze și ne îmbunătățeam bazele
din diverse locuri în Afganistan.
Politic, guvernul s-a stabilizat
și încerca să ajungă la normalitate,
iar Statele Unite ajutau afganii
încercând să instaureze controlul și guvernarea în Afganistan.
Aș spune că eforturile noastre de a dezvolta operațiuni antiteroriste
și de a căuta al-Qaeda erau în creștere atunci.
După 11 septembrie, agenția a oferit o recompensă financiară
ca oamenii să ne ajute ca interpreți,
iar cei mai mulți lingviști erau afgani.
Mă numesc Ghulam Rasul.
Sunt din Afganistan, din valea Panjshir.
Lupt încă de când am împlinit 16 ani.
Pe atunci, luptam cu sovieticii, iar azi cu talibanii.
Am fost furnizor independent pentru CIA.
Când devii traducător, ești și consilier,
deoarece făceam zece lucruri diferite care n-au nicio legătură cu un lingvist.
Mă sfătuiau în privința codului tribal
și despre trecutul unei persoane și de unde se trăgea ea.
Pe mine, ca ofițer de caz,
asta mă informa și mă ajuta să-mi fac treaba mai bine.
AMBASADA STATELOR UNITE, KABUL, AFGANISTAN SEPTEMBRIE 2006
În septembrie 2006,
am avut ocazia să intervievez un afgan
pe care-l consideram o posibilă sursă.
Am părăsit complexul ambasadei
și am mers la o intersecție din apropiere, un sens giratoriu numit Massoud Circle.
Mă aflam la colțul străzii
și așteptam să apară tipul ăsta.
Ca occidental, arăt diferit și ies în evidență.
Erau oameni lângă noi care voiau să ne omoare.
Mă uitam peste tot,
căutând potențiale amenințări.
La un moment dat,
am observat în stânga mea
o mașină Toyota neagră.
Am observat că erau doi tipi în ea. Se uitau la mine.
Vorbeam și… Gary întreabă:
„De ce e parcată aici mașina asta?
Nu e parcare aici.”
Eram lângă Ministerul Sănătății, Ambasada SUA. Era multă pază.
I-am spus că așa e în Afganistan. Nu le pasă unde parchează.
Am acceptat.
Apoi a apărut tipul, așa că eu și Rasul ne-am întors,
am trecut prin punctul de control
și am mers cam 150 - 200 de metri până la poarta ambasadei.
După câteva minute sau mai puțin, a explodat.
A fost o explozie asurzitoare.
Se simțea șocul în aer.
Apoi s-au declanșat toate alarmele.
Tot ce se afla la 150 - 200 de metri a fost distrus.
Dacă am mai fi rămas două minute…
am fi fost morți.
A fost puternică și au fost
peste 35 de victime și mulți răniți.
M-am dus la paza ambasadei și am întrebat
dacă fusese un atentat sinucigaș.
Mi-au spus că fusese lovit un convoi militar în acel sens giratoriu.
Am întrebat dacă fusese implicată o Toyota Corolla neagră. Au fost șocați.
Au întrebat de unde știam.
Cuvântul „talib” din „taliban” înseamnă „elev”.
Au venit inițial din școlile religioase din Pakistan.
Iar mișcarea talibană a izvorât din rămășițele
războiului civil afgan, care a urmat după ocupația sovietică.
Era un sentiment printre mulți afgani
că brutalitatea războiului civil, corupția comandanților militari,
care păreau puși pe căpătuială
și pe abuzarea oamenilor,
i-au ajutat pe talibani
deoarece au adus o versiune ascetică pură a islamului.
Era o versiune a islamului din secolul al șaptelea,
în care femeile se acopereau din cap până în picioare,
erau supuse soților lor, care aveau adesea până la trei soții.
Erau pedepse de tip medieval,
lapidări și hoților li se tăiau mâinile.
Era o interpretare brutală a islamului.
Talibanii erau pregătiți să moară în luptă,
dar nu voiau neapărat să se sinucidă.
Însă, după ce au trecut printr-o revoltă în Irak,
cu dispozitive explozive artizanale și sinucigași,
au înțeles ce armă puternică aveau.
Între anii 2005 și 2008,
dispozitivele explozive artizanale au fost folosite tot mai des
pentru că asta a fost arma preferată de talibani.
Un dispozitiv artizanal e o bombă detonată de la distanță și plasată lângă un drum.
Apoi, vestele sinucigașe,
care sunt detonate de purtător
sau, uneori, există un dispozitiv de declanșare
care le poate detona de la distanță.
Apoi, există vehicule cu dispozitive explozive artizanale,
în care poți umple anumite compartimente ale vehiculelor cu explozibili.
Acea mașină-capcană, Toyota neagră de atunci,
a avut cea mai mare încărcătură folosită până atunci în Afganistan.
Cred că au fost peste 90 de kilograme de explozibil.
Pe atunci, aveam cel puțin o dată pe săptămână
o mașină-capcană, un atac sinucigaș sau ceva.
Și era tot mai rău.
În fiecare an era tot mai rău.
În mod curios,
totul e într-o formă strictă a islamului Wahhabi,
dar sinucigașii, după ce se antrenează și sunt gata de misiune,
primesc bani, ceea ce pentru ei e mult,
și li se spune: „Du-te undeva. Poți să și bei acum.
Poți chiar să plătești o femeie acum,
pentru că vei muri și vei ajunge în rai,
dar vei fi iertat pentru că o să faci asta.
Iată niște bani. Du-te și fă-ți treaba.”
Și mi s-a părut…
foarte interesant.
Unii dintre sinucigașii ăștia
au de obicei 17, 18, 19 ani.
Unul dintre ei…
L-am întrebat dacă are părinți.
A spus „nu”.
Avea șapte ani.
A fost luat
la fel ca alte sute de copii.
Îi răpesc pe acești copii și îi duc în tabăra de antrenament.
Trei ani și jumătate sunt spălați pe creier și trimiși în madrasa.
Sunt separați, iar profesorii vor să vadă dacă au talent,
dacă pot fi ușor manipulați.
Devin zombi.
Vor doar să moară.
Vor să omoare. Nu contează. Vor doar să se arunce în aer.
În timpul luptei contra sovieticilor,
s-au înființat tabere de refugiați în Pakistan,
așa că a fost ușor pentru talibani
să recruteze oameni.
Deci sunt atentatori sinucigași care trec granița din Pakistan,
se produc veste sinucigașe,
se transportă dispozitive explozive.
Așa că e un teren propice pentru talibani,
dar, în ceea ce privește Statele Unite,
când oamenii n-au nimic, le poți oferi o viață nouă,
le poți oferi bani, le poți oferi o cale de ieșire.
Asta îți dă un oarecare avantaj.
M-am gândit că am putea specula ceva,
folosindu-i pe talibani să interceptăm dispozitivele artizanale.
Deci era extrem de important ca CIA
să fie alături de guvernul afgan
și de NDS, serviciul de informații afgan.
Și-au dat seama că nu puteau înțelege pe deplin
această complexitate a etniilor și triburilor ce alcătuiesc Afganistanul.
La sfârșitul anului 2005, șeful stației din Afganistan
m-a prezentat generalului Wardak.
Era ministrul apărării în Afganistan.
I-am fost prezentat
ca să găsim modalități prin care armata afgană
ar putea coopera cu CIA
ca să ne ajute să organizăm operațiuni împotriva talibanilor sau al-Qaeda.
La un moment dat, generalul Wardak m-a prezentat generalului Fahim,
care în anii '80 a luptat cu Jalaluddin Haqqani,
unul dintre membrii-cheie ai talibanilor.
Generalul Wardak a spus că, dacă aveam nevoie de cineva,
acela era generalul Fahim.
Generalul Fahim a luat legătura
cu un mullah taliban numit Haimi.
Era un comandant de rang mediu printre talibani
și nu era un luptător, ci era un tip religios,
dar trimitea atacatori sinucigași
și componente artizanale în Afganistan.
Ce l-a atras pe membrul talibanilor
a fost prezența tot mai numeroasă a americanilor de atunci.
I-am oferit o înțelegere zicând că, dacă va coopera cu mine
și va lăsa armele jos, nu va fi ucis
și voi găsi modalități de a lucra cu el
care vor fi reciproc avantajoase.
Prin asta se înțelegea că putea obține niște bani.
În cele din urmă, am pus la cale un plan ca un grup de talibani
să treacă ilegal granița,
dar să se întâlnească cu mine
și să le promitem că nu-i arestăm și nu-i ucidem.
Apoi urma să căutăm modalități de a colabora.
Să aduci 29 de talibani peste graniță din Pakistan
în Afganistan e ceva îndrăzneț.
Nu trebuie să fii depistat de pakistanezi,
nu vrei ca talibanii să afle că americanii sunt implicați
și operezi pe teritoriul afgan.
Cei de la sediul din Washington au spus: „Stai puțin.
Aducem peste 20 de talibani
și suntem răspunzători dacă acești tipi ne atacă
sau ucid pe cineva.
Noi i-am adus, așa că nu va fi bine pentru CIA.”
CIA are un grup de foști militari.
Noi îi spunem „GRS”, adică Securitatea de Reacție Globală.
Ei sunt gărzile de corp ale CIA.
Unul dintre băieții din GRS, pe care-l știam din Irak și dinainte,
era „Brutus”.
Cred că suntem un sprijin pentru ofițerii de caz
care caută informații și vor să-și facă treaba.
Încercam să-i susținem cât mai bine, păstrându-i în siguranță.
Deci cred că suntem versiunea extremă a serviciilor secrete.
Gary a venit la mine, am băut câteva beri și m-a întrebat dacă îi ajutăm în misiune.
Am întrebat despre ce e vorba, iar el mi-a spus că vom lua 29 de talibani
și îi vom aduce la Kabul.
L-am întrebat: „Gary, ai aprobare de la sediu
sau gândești cu voce tare acum?”
Zice: „Nu, se va întâmpla. Vreau să știu dacă ne susțineți.”
Trebuie să te întrebi dacă e o decizie bună.
Oare merită acest efort
sau ieșim prea mult din cadru
și facem o prostie?
Deci unul dintre lucrurile la care se gândesc ofițerii CIA
e riscul ca ceva să meargă prost.
Unul dintre cele mai importante lucruri la care se gândeau ofițerii CIA
era soarta lui Mike Spann la Qala-i-Jangi, pe 25 noiembrie 2001.
QALA-I-JANGI, AFGANISTAN 25 NOIEMBRIE 2001
Echipa Alfa era formată din opt ofițeri. Erau a doua echipă din Afganistan.
Practic, s-au despărțit.
Mike Spann și David Tyson s-au dus la Qala-i-Jangi,
care era o fortăreață lângă Mazar-i-Sharif,
ca să interogheze prizonieri al-Qaeda.
E terorist?
Da. E terorist.
- Aceștia sunt teroriști? - Cred.
Toți sunt teroriști. Cred că ești terorist.
Ai venit în Afganistan să ucizi oameni.
Nu.
Mike, vrei să vorbești cu el?
Unul dintre lucrurile pe care David Tyson și Mike Spann nu le-au înțeles
a fost că acești prizonieri nu fuseseră percheziționați.
De unde ești?
Din Pakistan.
- De ce ai venit în Afganistan? - Eu vin din jihad.
- Contra cui? - Contra SUA.
Dar acum sunteți prizonieri în Mazar-i-Sharif.
Da. Nu e o problemă. Totul e posibil în dragoste și război.
Și s-a întâmplat ca acești luptători din Al-Qaeda
să tragă cu arme, să arunce grenade, să ucidă gărzi…
forțându-i să fugă,
iar în circa 30 de secunde,
dinamica de putere din Qala-i-Jangi s-a schimbat,
iar luptătorii al-Qaeda au preluat controlul.
Mike a trebuit să se lupte cu mâinile lui,
dar a dispărut sub o grămadă de cadavre.
Iar David nu are de ales.
Trebuie să ucidă sau e ucis
și asta face.
El a supraviețuit, iar Mike Spann nu. Așa s-au desfășurat lucrurile în acea zi.
Orice ofițer CIA se gândește mereu la o situație ca cea din Qala-i-Jangi.
MIKE SPANN, CĂZUT PENTRU LIBERTATE
NU VOM UITA CURAJUL ȘI JERTFA SA
DUMNEZEU SĂ FIE CU EL
KABUL, AFGANISTAN 2006
Într-o astfel de operațiune, în care tu, ca ofițer de caz,
te concentrezi pe mecanica
încercării de a convinge pe cineva să vină de partea ta,
nu e bine să te gândești excesiv la starea de securitate.
Astfel, ofițerii filialei terestre, ofițerii paramilitari ai CIA,
sunt cei care se specializează în asta tot timpul.
Și, la fel ca Navy Seals sau Delta Force,
ei pot să-și îndeplinească sarcinile cu eficiență letală maximă,
foarte repede și pot extrage oamenii de acolo.
Erau cinci sau șase și s-au dus la graniță.
Punctul legal de trecere se numea Poarta Torkham,
iar trecerea ilegală a avut loc într-o vale din apropiere.
Erau mulți contrabandiști și oameni care au trecut ilegal acolo.
Cred că autoritățile închideau ochii la toate astea.
I-am instruit pe talibani să traverseze câte unul.
Asta ne-ar fi protejat…
în cazul în care ar fi vrut să ne atace.
Principala grijă
era că oricare dintre ei putea purta o vestă de sinucigaș.
Știam că îmbrățișarea și sărutul pe obraz
sunt formule tradiționale de salut.
Am reușit să merg la fiecare cu generalul Fahim
și să-i îmbrățișez pe toți și să-i sărut.
Când făceam asta, aveam mâinile pe coastele și pe spatele lor,
pipăind dacă au o armă sau o vestă de sinucigaș.
Unul ca Gary urmărea dacă exista o armă ascunsă,
dacă cineva transpira sau dacă era agitat.
Acest gen de contact direct,
un fel de verificare instinctuală din partea unui ofițer al CIA,
necesită mult curaj pentru că, dacă nu merge bine, poți fi ucis.
Erau controlați de Haimi.
A traversat, dar a așteptat până a trimis mulți oameni,
ca să vadă dacă îi arestăm sau le facem ceva.
Apoi a traversat și el.
Planul A era ca în primul rând să-i protejăm pe afgani,
dar în planul B trebuia să fim gata să-i ucidem dacă încearcă să ne atace.
Și am început să mergem pe acest drum lung și chinuitor spre Kabul.
Când au părăsit granița, talibanii știau că acum
erau sub protecția noastră, deci viața lor era în pericol.
Sunt sigur că erau la fel de speriați ca noi.
Drumul de la Jalalabad la Kabul
e destul de lung și plin de stânci abrupte,
fără parapete la curbe.
E înfricoșător să conduci acolo în orice moment,
dar mai ales atunci, când aveam 29 de talibani.
Înainte să plecăm,
unul dintre lucrurile pe care le cerusem stației
era să ne ofere o casă conspirativă în Kabul.
Am aflat că nu exista niciuna,
așa că l-am sunat pe ministrul apărării, generalul Wardak.
A început să mă înjure și să strige.
„Vrei să găsesc în 24 de ore o casă în Kabul
unde să duc 29 de dușmani ai țării mele și vrei totul acum?”
Dar el era ministrul apărării,
așa că a găsit cumva o casă cu subsol,
pe care am închiriat-o puțin
și i-am dus pe oamenii aceia la subsol.
Casa conspirativă pe care a găsit-o generalul
era o clădire cu două etaje și cu subsol.
Ne-am dus acolo noaptea, ca să fim la adăpostul nopții puțin,
dar era într-o zonă mai înstărită din Kabul.
Și, sincer să fiu, nu poți păstra un secret mult timp
într-un astfel de loc.
Brutus a fost unul dintre cei de la GRS care au venit la casa conspirativă
pentru a asigura securitatea ofițerilor de la CIA.
Din punct de vedere al securității, nu era o casă grozavă.
Casele de deasupra noastră erau mai înalte.
Eram expuși la intrare și la ieșire. Apoi s-a agravat.
După ce am intrat, ne-am dat seama că era groaznic.
Aveam un subsol cu o singură intrare și ieșire
și era un coșmar de securitate.
„Dacă facem interviuri, trebuie să fie în capul scărilor.”
Unul dintre lucrurile pe care mi le-a spus în caz de urgență era:
„Dacă ăștia încearcă să ne doboare,
nu te lăsa prins în colțul ăsta,
pentru că ne-ar fi greu să te scoatem din acel colț.”
E vorba de cel care e separat de mulțime.
Lupii atacă animalul care e singur,
care iese din mulțime și devine vulnerabil.
Nu durează mult. Se uitau urât la noi.
Nu păreau fericiți să fie acasă
și cu siguranță aveam motive de îngrijorare.
Erau momente cu emoții. Probabil că se întrebau:
„Oare ne vor omorî pe toți?”
Unul dintre talibani era în suferință. Părea că are dureri de cap.
Am aflat de la interpret că îl durea o măsea.
Așa că am luat niște Motrin și Tylenol și m-am dus la el:
„Frate, astea îți vor prinde bine.”
Bătrânii au zis că nu acceptă medicamente din Occident.
Am luat și eu două. „Vezi? Nu e mare lucru.”
A luat pastila, iar a doua zi mi-a zâmbit și a zis: „Nicio grijă.”
Când talibanii au văzut că un american
îl ajută pe unul de-al lor, cred că atunci au înțeles
că nu vor fi uciși
și că pot avea încredere în noi.
În acest moment a trecut greul.
Ai adus 29 de oameni din Pakistan în Afganistan.
Nu pare o capcană până acum,
iar acum trebuie să evaluezi dacă pot fi racolați,
dacă pot lucra pentru tine
și dacă ar putea fi cheia
către rețeaua de atentatori sinucigași
și dacă ar putea salva vieți americane și afgane.
I-am instalat pe talibani
și apoi, în următoarele 48 de ore,
am început să-i verificăm.
Ne-am bazat pe niște lingviști și interpreți de la CIA,
dar și pe generalul Fahim,
care ne-a ajutat să-i chestionăm
și să-i prelucrăm pe toți ca să vedem
la ce informații și activități are acces fiecare dintre ei.
Apoi, dacă merită, poate are legături cu o celulă de dispozitive artizanale.
Poate știe unde sunt explozibilii ascunși.
Poate are legături cu un taliban mai în vârstă
sau chiar cu o persoană din al-Qaeda.
Deci pentru asta trebuie să-i verifici.
Gary și-a dat seama că mulți dintre ei sunt de nivel inferior
și că am putea să reducem din ei
ca să ne concentrăm pe cei cu adevărat importanți.
Din acest grup de 29 de talibani,
am ajuns să găsim șase în care simțeam că putem avea încredere.
I-am trimis pe ceilalți în Pakistan,
în taberele de refugiați, cu o sumă mică de bani
și o promisiune că nu vor lupta
împotriva Statelor Unite sau Afganistanului.
În plus, aveam destule informații despre ei,
încât să le fac viața amară spunând
că s-au întâlnit cu un american.
Aveam o fotografie cu grupul de talibani
și niște agenți alături de ei.
Și-au asumat riscul
că, dacă s-ar fi aflat că au cooperat cu SUA,
fiind considerați trădători,
li s-ar fi tăiat capul.
Am păstrat vreo cinci talibani în Kabul
și i-am folosit ca pe o celulă talibană.
M-am concentrat mai mult pe Haimi, care era liderul grupului.
Era mai educat decât ceilalți.
Era obișnuit să conducă.
Sincer să fiu, era un ticălos arogant.
L-am trimis înapoi, în Pakistan, să-și reia locul,
dar să coopereze cu noi în secret.
La un moment dat, în discuția cu Haimi,
ne-a dat de înțeles că seniorii talibani
îi ordonaseră să trimită în Afganistan un autobuz
care avea componente pentru explozibili,
detonatoare, declanșatoare.
Am reușit să interceptăm autobuzul și am găsit
toate componentele pentru fabricarea de dispozitive artizanale.
Haimi i-a spus lui Fahim
că i se ordonase să trimită doi sinucigași
la Kabul într-o misiune sinucigașă.
Am căutat să văd cum pot să dau de sinucigași.
Am inventat o poveste ca Fahim să le spună
că știa un jurnalist canadian, prieten cu cauza talibanilor.
Iar jurnalistul le-ar lua un interviu, iar după ce se martirizau,
avea să scrie articole în care să spună lumii despre ei,
despre sacrificiul lor și să-i facă celebri.
În cele din urmă, cei doi au acceptat
să discute cu acest jurnalist canadian.
Și, desigur, jurnalistul eram eu.
PERIFERIA KABULULUI, AFGANISTAN DECEMBRIE 2008
Încerci să creezi încredere. Încerci să te prezinți
ca fiind sincer și autentic,
dar te prefaci că ești alt om.
Dar, odată ce intri într-un rol
și ești foarte concentrat, aproape crezi și tu
că ești acel jurnalist canadian
care încearcă să obțină povestea atacatorului sinucigaș taliban.
În timpul discuției cu atentatorii sinucigași,
am început să aflu despre situația lor și să aflu câte ceva despre ei individual.
Singurul lucru pe care-l puteau face și care ar fi adus valoare vieții lor
era să se sinucidă, după care ar fi fost răsplătiți în rai,
iar familia lor ar urma să fie recompensată.
Am vrut ca serviciile afgane să filmeze totul
ca să poată folosi filmarea într-o campanie publică
în care să-i arate pe talibani într-o lumină proastă
pentru că au luat oameni nevinovați din sate și i-a spălat pe creier
și i-au transformat în sinucigași.
Familia mea știe că sunt aici, dar nu mă poate opri.
Vreau să mă sinucid împotriva Americii.
Dar fiecare persoană, pe măsură ce se apropie de punctul
în care va muri,
trebuie să aibă îndoieli. Trebuie să reflecteze la asta.
Dacă poți vorbi cu ei și le evaluezi motivația, poți da lovitura.
Ți-ar putea spune informații despre rețea,
cine i-a trimis acolo, care a fost ruta pe care au venit.
E o sursă potențială foarte valoroasă.
În Afganistan vremea e rece.
Aveam haine locale și o pătură afgană peste mine.
Fiindcă tânărului îi era frig și tremura în timp ce vorbea cu mine,
am luat pătura de pe mine, am pus-o pe el
și i-am spus să se simtă în largul lui.
Când m-am pregătit să plec, a vrut s-o dea jos
ca să mi-o returneze, dar i-am spus s-o păstreze.
Ulterior am aflat că, după ce plecasem,
cei doi sinucigași au spus:
„N-am mai întâlnit un occidental până acum și credeam că toți sunt răi,
dar tipul ăla părea drăguț.
Părea normal. Părea că-i pasă.
Bine că era canadian, nu american.”
Și, ca urmare,
în alte două sau trei întâlniri,
le-am arătat compasiune, am început să le vorbesc despre viața lor
și ce le-ar trebui ca să aibă o viață importantă
dacă s-ar întoarce.
Pentru că, până atunci, după întrebările pe care le pusesem
despre pregătirea, îndoctrinarea și recrutarea ca sinucigași,
nu cred că păream a fi ziarist
și am simțit că stabilisem destulă credibilitate cu ei
încât să le spun adevărul.
În cele din urmă le-am spus
că sunt american și că sunt de la CIA.
Le-am oferit
câteva sute de dolari.
Probabil nu mai mult de 650.
Ar fi suficient să înceapă ceva în viață
și să nu se mai întoarcă la atentatele sinucigașe.
Nu numai că am salvat atacatorii sinucigași de la moarte,
ci am salvat nenumărate victime.
Pentru mine acesta era scopul suprem.
Acțiunile lui Gary Harrington au fost
acțiunile supreme ale unui ofițer al CIA.
Ești în mijlocul unui război.
Probabil salvezi viețile unor americani.
Lucrezi cu aliați afgani.
Încerci să faci ce poți pentru a schimba ceva.
Și nu-i poți cere unui ofițer de la CIA să facă mai mult.
Mereu am fost,
cum am aflat mai târziu că eram considerat în CIA, un nonconformist,
dar nu eram așa în interes personal, ci pentru…
a îndeplini o misiune.
Am stat în vârful munților Tora Bora în 2001,
când totul ne mergea din plin,
când al-Qaeda era pe fugă, la fel și talibanii.
Toți erau fericiți.
Părea o mare victorie după ce am trecut prin 11 septembrie.
Le spuneam celor din jurul meu
că mă simt victorios.
Dar să păstrezi victoria fără să fii depășit
avea să fie foarte greu.
Știam că, în cele din urmă, o retragere…
va trebui să se întâmple.
Dar felul în care s-a făcut,
fără să lase o prezență americană acolo,
fără să asigure siguranța celor cărora mi-am încredințat viața,
care mi-au protejat viața, iar noi nu le-am protejat-o pe a lor,
asta doare.
Am luat legătura cu Rasul.
Face parte din rezistență.
Și-a lăsat slujba la CIA și s-a întors în Afganistan.
Acum lucrează cu Massoud,
fiul lui Ahmad Shah Massoud,
care a fost liderul emblematic din Panjshiri înainte de 11 septembrie,
pe care vrea să-l ajute să devină
principalul lider al rezistenței.
Sunt obligat.
Trebuie să fac asta.
Trebuie să fiu cu rezistența. Trebuie să lupt cu oamenii ăștia.
Să încurajez oamenii. Știu că îmbătrânesc,
dar Pakistanul va face din Afganistan
cel mai mare stat terorist din lume.
Și asta se va întâmpla dacă nu rezistăm.
Sunt zile sumbre în Afganistan acum
și ne întrebăm ce rost au avut toate.
Dar nu cred că se termină așa.
Talibanii nu au reușit să conducă Afganistanul așa cum trebuie.
Și cred că urmează un alt capitol.
OPERAȚIUNI DE SPIONAJ
Subtitrarea: Marcel Negrău