USA:S HUVUDSTAD, WASHINGTON, D.C. 1 MAJ 2003
Tragedin den 11 september
sammankopplade återigen våra två nationers öden.
Ni kom till Afghanistan för att bekämpa terrorismen,
och vi välkomnade och omfamnade er för befrielsen av vårt land.
Tillsammans satte vi stopp för terrorstyret.
Den amerikanska kampanjen med norra alliansen efter 9/11
störde verkligen Usama bin Ladins nätverk.
Alla den amerikanska regeringens resurser användes för att stoppa och döda honom,
men han var fortfarande ett hot.
Talibanerna drogs till Pakistans gräns,
och de lovade att återuppbygga och återvända.
Talibanerna sa:
"Vi har egna drönare och kryssningsrobotar,
och de är självmordsbombare."
När man möter en fiende som är villig att spränga sig själv för att döda en…
Det är fasansfullt.
De är hjärntvättade.
De vill bara dö.
Självmordsbombarna gick med på
att prata med den kanadensiska journalisten.
Och journalisten var naturligtvis jag.
Gary sa: "Jag har ett uppdrag.
Vi ska hämta 29 talibaner och föra dem till Kabul."
Jag sa: "Är det seriöst?"
Ens värsta rädsla är att människorna man tror är ens största pris
faktiskt är en trojansk häst för att ta sig in i operationen och döda en.
HEMLIGHETSSTÄMPLAT
SPY OPS: HEMLIGA UPPDRAG
TALIBANERNAS SPIONER
VISSA NAMN HAR ÄNDRATS FÖR ATT SKYDDA INDIVIDERNAS IDENTITET
Så fort den talibanska regeringen hade störtats,
vilket gick snabbare än många i den amerikanska regeringen hade förväntat sig,
strömmade 38 miljarder dollar in i återuppbyggnadsbistånd.
Ur USA:s perspektiv var kriget i Afghanistan över.
Nato-allierade och amerikanska diplomater,
snarare än amerikanska soldater, kunde leda arbetet i Afghanistan.
USA:s president, general Franks och jag
har tittat på framstegen som görs i det här landet.
Tillsammans med president Karzai har vi kommit fram till
att vi är vid en punkt där vi har övergått från stor stridsaktivitet
till en period av stabilisering och återuppbyggnad.
Det fanns en känsla av att USA var världens enda supermakt
och kunde uppnå vad som helst.
De uppnådde seger i Afghanistan på två månader.
Och nästa stopp var Bagdad.
BAGDAD, IRAK 20 MARS 2003
Amerikanska och multinationella styrkor är i ett tidigt skede av militära operationer
för att avväpna Irak, befria folket och försvara världen från stor fara.
Jag tror att bin Ladin och al-Qaida insåg att USA tappade fokus på Afghanistan
och justerade sina planer därefter.
När bin Ladin var någorlunda säker
och hade byggt ett nätverk av kurirer och människor
som kunde skicka meddelanden, kunde han börja sätta ihop al-Qaida igen.
Efter det som hände
började alla viktiga amerikanska tjänstemän,
ledda av den internationella ateisten Bush,
vända även muslimska länder mot oss.
De startade ett krig mot islam
i bekämpandet av terrorismens namn.
OPERATIV CHEF, CIA
Jag var handläggare från CIA som tjänstgjorde i Afghanistan.
Från 2005–2008 byggdes fortfarande den amerikanska militära närvaron upp.
Vi försökte utveckla kapacitet
för att bekämpa talibanerna och jaga efter al-Qaida i Pakistan.
Vi öppnade och förbättrade baser
på olika platser i Afghanistan.
Politiskt sett uppnådde regeringen trovärdighet.
De försökte nå normalitet,
och USA hjälpte afghanerna
att försöka etablera kontroll och styrning i Afghanistan.
Våra ansträngningar att utveckla kontraterrorism-operationer
och leta efter al-Qaida ökade då.
Efter 9/11 erbjöd CIA bra ekonomisk ersättning
för att folk skulle komma in och agera tolkar.
Och de flesta lingvisterna var afghaner.
Jag heter Ghulam Rasul.
Jag kommer från Afghanistan, från Panjshirdalen.
Jag har kämpat sen jag fyllde 16.
Förr var det sovjet, och idag är det talibanerna.
Jag var oberoende entreprenör för CIA.
När man blir översättare blir man även rådgivare.
Jag gjorde tio olika saker som inte hade nåt med lingvistik att göra.
De gav mig råd om stamregler och hur…
Om en persons bakgrund och var de kom ifrån.
Det hjälpte mig som handläggare att göra mitt jobb bättre.
AMERIKANSKA AMBASSADEN, KABUL, AFGHANISTAN SEPTEMBER 2006
I september 2006 fick jag en chans att intervjua en afghan
som var en potentiell källa.
Vi lämnade ambassadområdet
och åkte till en närliggande korsning vid en rondell som heter Massoud Circle.
Jag stod på gatuhörnet och väntade på att han skulle dyka upp.
Som västerlänning såg jag annorlunda ut och stack ut.
Och folk kunde försöka döda en.
Jag tittade fram och tillbaka i jakt på potentiella hot.
Vid ett tillfälle la jag märke till, precis till vänster,
en svart Toyota.
Det satt två killar i den, och de tittade på mig.
Vi pratade, och Gary sa:
"Varför står bilen parkerad där? Där får man inte stå.
Det är socialdepartementet och amerikanska ambassaden.
Det är stränga säkerhetsåtgärder."
Jag sa: "Det är Afghanistan. De struntar i var de parkerar."
Jag godtog det.
Sen dök killen upp, så Rasul och jag vände om,
gick igenom säkerhetskontrollen
och gick 150–200 m tillbaka till ambassadens grindar.
Ett par minuter senare, eller mindre än så, small det.
Det var en öronbedövande explosion. Man kände tryckvågen i luften.
Och sen gick alla larm.
Allt inom 150–200 m blev förstört.
Om vi hade stannat i två minuter till…
…hade vi varit nerblodade.
Explosionen var stor, och det var…
…över 35 döda och många skadade.
Jag gick till ambassadens vakter och frågade:
"Var det en självmordsbombning?"
De sa: "Ja, de träffade en militärkonvoj vid rondellen."
Jag sa: "Var det en svart Toyota Corolla?"
De blev chockade. De sa: "Hur visste du det?"
"Talib" kommer från ordet för elever.
De kom ursprungligen från madrasas, Pakistans religiösa skolor.
Och talibanrörelsen växte fram ur det afghanska inbördeskrigets aska,
vilket följde slutet på den sovjetiska ockupationen.
Många afghaner kände
att inbördeskrigets brutalitet och krigsherrarnas korruption,
som fyllde sina fickor och misshandlade folket,
gav talibanerna fotfäste.
För de erbjöd en ren, asketisk version av islam.
Det här var förstås en version av islam från 700-talet,
där kvinnor var tvungna att täcka sig från topp till tå
och underkasta sig sina män, som ofta hade upp till tre fruar.
De använde sig av medeltida straff,
som att stena folk till döds och hugga av tjuvars händer.
Så det var en ganska brutal tolkning av islam.
Talibanerna var fullt beredda att dö i strid.
De ville inte nödvändigtvis begå självmord,
men när det blev uppror i Irak,
där IED och självmordsbombare användes, insåg de hur kraftfullt vapnet var.
Under åren 2005–2008
ökade användningen av IED,
för det var talibanernas val av vapen.
En IED är en fjärrdetonerad bomb som planteras längs med en väg.
Sen har vi självmordsvästarna, som antingen detoneras av bäraren
eller detoneras på distans med hjälp av en utlösningsanordning.
Sen har vi bilbomberna,
där man fyller utrymmena i ett fordon med sprängämnen.
Bilbomben i den svarta Toyotan
var den största som hade använts i Afghanistan.
Jag tror att det var drygt 90 kg sprängämnen.
På den tiden var det en bilbomb,
en självmordsattack eller nåt minst en gång i veckan.
Och det blev värre… Det blev värre varje år.
Intressant nog handlar det om en strikt form av wahhabism,
men när självmordsbombare är redo att utföra sina uppdrag
får de kontanter, vilket är mycket för dem,
och blir tillsagda: "Gå ut, det är okej om du dricker.
Det är okej om du betalar för en kvinna.
För du kommer att dö och i himlen kommer du att bli förlåten."
Så i princip säger de: "Lev loppan och gör sen ditt jobb."
Och jag tyckte att det
var ganska intressant, minst sagt.
Vissa av självmordsbombarna är mellan 17–19 år.
En av ungdomarna…
Jag personligen…
Jag frågade: "Har du några föräldrar?"
Han sa nej.
Han var sju år gammal.
Han blev…
…upplockad, precis som hundratals andra barn.
De stjäl barnen och tar dem till träningslägret.
I 3,5 år blir de hjärntvättade. De placerar dem i en madrasa.
Och lärarna letar efter anlag, hur lätt de kan manipulera dem.
De blir zombier.
De vill bara dö.
De vill bara döda. Det kvittar. De vill bara spränga sig själva.
Under kampen mot sovjeterna
byggdes flyktingläger i Pakistan,
så det var lätt för talibanerna att åka dit och rekrytera folk.
Självmordsbombare korsade gränsen från Pakistan,
självmordsvästar producerades, IED producerades och transporterades…
Det var en riktig grogrund för talibanerna.
Men sen hade vi också, vad gällde USA…
När folk inte har nåt…
Om man kan erbjuda dem ett nytt liv, pengar, en utväg…
Då har man ett påtryckningsmedel.
Jag tänkte att vi kunde göra upp en plan
där vi använde talibanerna för att förbjuda IED.
Så det var extremt viktigt för CIA att jobba med den afghanska regeringen,
samt NDS, den afghanska underrättelsetjänsten.
De insåg alltid att komplexiteten i det etniska lapptäcket
som utgjorde Afghanistan var nåt de aldrig skulle kunna förstå till fullo.
I slutet av 2005
presenterade Afghanistans stationschef mig för general Wardak.
Han var Afghanistans försvarsminister, och syftet med introduktionen
var att se hur den afghanska armén
kunde samarbeta med CIA,
för att inleda operationer mot talibanerna eller al-Qaida.
Vid ett tillfälle presenterade general Wardak mig för general Fahim,
som på 80-talet kämpade med Jalaluddin Haqqani,
en av talibanernas viktigaste medlemmar.
General Wardak sa: "Om jag behövde nån,
som gjorde nåt eller följde med mig, var det general Fahim."
General Fahim tog så småningom kontakt
med en talibansk mulla vid namn Haimi.
Han var
en talibansk befälhavare på mellannivå.
Han var inte soldat, utan en religiös kille.
Men en sak han gjorde var att skicka självmordsbombare
och IED-komponenter till Afghanistan. Det som tilltalade talibanerna
var att den amerikanska närvaron fortfarande höll på att byggas upp.
Jag erbjöd en överenskommelse där jag sa:
"Om du samarbetar med mig
och lägger ner dina vapen kommer du inte att bli dödad.
Och jag kommer att hitta sätt att jobba ihop
som är gynnsamma för båda parter."
Och…
Det kan tolkas som: "Jag kan tjäna pengar på det här."
Till slut
kom vi på en plan för att försöka få en grupp talibaner
att korsa gränsen olagligt.
De skulle träffa på mig,
och sen skulle vi lova att inte gripa eller döda dem
och försöka ta reda på om vi kunde samarbeta på nåt sätt.
Att föra 29 talibaner från Pakistan till Afghanistan
är ett stort åtagande.
Man vill inte bli upptäckt av pakistanierna,
och man vill inte att talibanerna ska veta att amerikanerna är inblandade,
att de är verksamma på afghanskt territorium.
De på högkvarteret i Washington sa: "Vänta lite.
Vi ska föra in runt 20 talibaner,
och vi är ansvariga om de attackerar,
övermannar eller dödar nån.
Vi skulle ha fört in dem, vilket vore dåligt för CIA."
CIA har en grupp före detta militärer.
Vi kallar den GRS, vilket står för Global Response Security.
Det är CIA:s livvakter.
En av GRS-killarna, som jag kände från Irak,
var kodnamn Brutus.
GLOBAL RESPONSE STAFF-AGENT, CIA
Jag såg oss som ett stödelement till handläggarna
som försökte hämta information och göra sitt jobb.
Så vi försökte stötta dem så gott vi kunde medan vi höll dem säkra.
Så jag ser det som Secret Service-styrka på steroider.
Gary kom till mitt rum. Vi tog några öl, och han sa:
"Jag har ett uppdrag. Vill ni understödja det?"
Jag sa: "Okej, vad är det?"
Han sa: "Vi ska hämta 29 talibaner
och föra dem till Kabul, till ett säkert boende."
Jag sa:
"Har det här sanktioneras av högkvarteret eller tänker du bara högt?"
Han sa: "Nej, det kommer att hända. Jag vill veta om ni kan understödja det."
Man måste ställa frågan: "Är det rätt beslut?
Is the juice worth the squeeze?" Som vi säger här i Texas.
"Eller går vi så pass långt att vi gör nåt dumt?"
En sak CIA-agenter alltid har i åtanke
är vad som kan gå fel.
Och det alla tänkte på främst
var Mike Spanns öde i Qala-i-Jangi den 25 november 2001.
Team Alpha bestod av åtta CIA-agenter. Det var det andra teamet i Afghanistan.
De delade på sig.
Mike Spann och David Tyson åkte till Qala-i-Jangi,
en fästning precis utanför Mazar-e-Sharif, för att förhöra al-Qaida-fångar.
Är han en terrorist?
Ja, han är en terrorist.
-De med? -Jag tror det.
De männen, då?
Alla här är det. Jag tror att du är det.
Ni kommer hit till Afghanistan för att döda folk.
Nej, jag…
Okej. Vill du prata med honom?
En sak David Tyson och Mike Spann inte insåg
var att al-Qaida-fångarna inte hade visiterats ordentligt.
Var kommer du från?
-Pakistan. -Pakistan?
-Varför kom du till Afghanistan? -Jag kommer från jihad.
-Mot vem? -Den amerikanska terrorismen.
Men nu är ni fångar i Mazar-e-Sharif.
Ja, det är inga problem. Allt är tillåtet i kärlek och krig.
Det som hände var att al-Qaida började skjuta vapen,
detonera granater och döda vakter…
…vilket tvingade dem att fly.
Och inom 30 sekunder eller så
hade dynamiken i Qala-i-Jangi förändrats
och al-Qaida hade kontroll.
Mike tvingades i princip slåss med bara händerna,
men sen försvann han under en hög med kroppar.
Och David hade inget val, han var tvungen att döda eller bli dödad.
Det var vad han gjorde.
Han överlevde och inte Mike Spann, och det var så händelseförloppet såg ut.
Alla CIA-agenter har alltid Qala-i-Jangi-situationen i bakhuvudet.
TILL MINNE AV MIKE SPANN SOM OFFRADE SITT LIV FÖR FRIHET
VI GLÖMMER INTE HANS MOD ELLER UPPOFFRING MÅ GUD VARA MED OCH VÄLSIGNA HONOM
I en sån här operation,
där man som handläggare fokuserar på
att försöka övertala nån att komma över till ens sida,
vill man inte tänka för mycket på säkerhetssituationen.
Så Ground Branch-agenter, CIA:s paramilitära agenter,
är de som specialiserar sig på det.
Precis som Navy SEAL:s eller Delta Force
kan de utföra ett jobb med maximal effektivitet väldigt snabbt,
och de kan även få ut folk.
Så fem eller sex av dem tog sig till gränsen.
Den lagliga gränsövergången kallas Torkham Gate,
och den olagliga övergången låg i en wadi i närheten.
Många smugglare och andra personer korsade gränsen olagligt där.
Jag tror att tjänstemän blundade för det.
De…
Vi hade instruerat talibanerna att korsa gränsen en åt gången.
Det skyddade oss från
att behöva hantera en grupp om de försökte hoppa på oss.
Det största bekymret var
att nån av dem kunde bära en självmordsväst.
Jag kände till den traditionella stamhälsningen
som innefattade en kram och att lägga kind mot kind.
Jag kunde gå fram till var och en, med general Fahim,
och krama och lägga kinden mot dem.
När jag gjorde det hade jag mina händer på dem
och kunde känna om de bar vapen eller en självmordsväst.
Nån som Gary skulle lägga märke till om nån dolde ett vapen,
svettades eller var nervös.
Så den sortens direktkontakt
är ett tapperhetstest för en erfaren CIA-handläggare.
Det är nåt som kräver mycket mod,
för om det går fel kan man vara den som blir dödad.
De kontrollerades av Haimi.
Han kom över, men väntade tills han hade skickade nog av de andra,
antagligen för att se till att vi inte grep eller skadade dem.
Sen kom han över.
Vi var tvungna att vara redo att skydda afghanerna,
men samtidigt vara redo att döda dem om de försökte attackera.
Vi började röra oss upp för en lång plågsam väg till Kabul.
Talibanerna visste att de, när de lämnade gränsen,
var under vårt beskydd och att deras liv stod på spel.
De var säkert lika rädda som vi.
Resan från Jalalabad till Kabul…
Den är ganska lång,
och det är branta klippor utan räcke runt svängarna.
Det är en läskig åktur,
särskilt med 29 talibaner.
Innan vi…
…åkte, hade jag bett stationen
ordna ett säkert boende i Kabul.
Jag fick veta att det inte fanns nåt boende,
så jag ringde försvarsministern general Wardak.
Han började svära och skrika. Han sa:
"Så du vill att jag ska hitta ett säkert boende i Kabul
som ska rymma 29 av mitt lands fiender, och du vill att jag ska göra det nu?"
Men han var försvarsministern,
så han lyckades hitta en bostad med en källare.
Så vi kunde hyra huset ett tag och placera människorna i källaren.
Bostaden generalen lyckades fixa
var en tvåvåningsbyggnad med källare.
Vi flyttade in på kvällen, i skydd av mörkret,
men bostaden låg i ett stort välbeställt kvarter i Kabul.
Inget man gör på en sån plats
förblir hemligt särskilt länge.
Brutus var en av GRS-killarna som kom till bostaden
för att skydda CIA-handläggarna.
Ur ett säkerhetsperspektiv var det ingen bra bostad.
Alla hus låg högre än vårt.
Vi var blottade på vägen in och ut. Sen blev det bara värre.
Och när vi kom in tänkte man: "Herregud, det här är en hemsk bostad."
Vi hade en källare med en väg in och en väg ut.
Det var bara en säkerhetsmardröm.
Jag sa: "Om vi gör intervjuer måste det ske nedanför trappan."
En sak han sa, i samband med beredskapsplanering, var:
"Om de försöker övermanna oss bli inte inträngd i det bakre hörnet,
för det skulle vara svårt för oss att få ut dig."
Det handlar om att få den ensamma personen från mängden.
Vargarna kommer att attackera hjorten, fåret, vad det än är,
som tar sig ut och gör sig sårbar.
Och det tar inte lång tid. De gav oss ilskna blickar.
De såg inte ut att vara glada att vara hemma,
så det var definitivt oroande.
Det var en nervös tid. De undrade säkert: "Är det här de tänker döda oss?"
En av talibanerna var i misär. Han hade huvudvärk eller nåt.
Sen fick vi reda på, genom tolken, att han hade tandvärk.
Så jag hämtade ibuprofen och paracetamol och sa:
"Det här kommer att få dig att må bättre."
De äldre killarna sa: "Vi tar inte din västerländska medicin."
Jag tog två. Jag sa: "Det är ingen stor grej."
Och han tog dem. Nästa dag gav han mig ett leende och sa:
"Det är lugnt."
När talibanerna såg en amerikanare hjälpa dem…
Det var nog då de började tänka:
"Vi kommer inte att bli dödade, man kan lita på dem."
I det här läget har man gjort mycket av det hårda arbetet.
Man har fått de 29 talibanerna från Pakistan till Afghanistan,
och det verkar inte vara en fälla. Nu måste man bedöma om de kan bli omvända,
om de kan jobba för en, om de kan vara nyckeln
till att låsa upp nätverket av IED-självmordsbombare
och vara en tillgång som kan rädda amerikanska och afghanska liv.
Vi lät talibanerna slå sig ner.
Sen, de nästkommande 48 timmarna, granskade vi dem.
Vi förlitade oss på lingvister, tolkar från CIA,
men också på general Fahim, som spelade en väldigt…
…stor roll i att hjälpa oss förhöra och jobba igenom var och en för att se
vilken information och vilka aktiviteter de hade tillgång till.
Om han hade nåt värdefullt att komma med
kunde det innebära att han hade kopplingar till en IED-cell,
att han visste var det fanns gömda sprängladdningar
eller att han hade kontakt med en högre uppsatt person inom talibanrörelsen,
eller kanske till och med en person inom al-Qaida.
Så vi kollade efter det.
Gary insåg nog att många av dem var väldigt lågt rankade,
att de kunde börja tunna ut hjorden och fokusera på nyckelpersonerna."
Av de 29 talibanerna
hittade vi sex som vi kände att vi kunde lita på.
Jag skickade tillbaka resten till Pakistan,
till flyktingläger eller nåt sånt, med en liten summa pengar
och ett "löfte" från dem att inte slåss
mot USA eller Afghanistan.
Dessutom hade jag nog med information
att göra livet surt för dem genom att säga:
"Du mötte upp en amerikan."
Vi har ett foto
på en grupp av talibanerna och några av CIA-killarna.
Risken de tog var…
Om nån upptäckte att de samarbetade med USA…
Om andra talibaner såg dem som förrädare
skulle de ha halshuggit dem.
Fem av talibanerna stannade i Kabul,
och jag använde dem som om de var en talibancell.
Jag fokuserade mer på Haimi, som var gruppens ledare.
Han var mer utbildad än de andra.
Han var van vid att bestämma.
Ärligt talat var han en arrogant liten skitstövel.
Jag skickade tillbaka honom till Pakistan för att återuppta sin plats,
men han skulle fortsätta samarbeta med oss i hemlighet.
En gång när vi pratade med Haimi
tipsade han oss om att hans ledare
hade instruerat honom att skicka en buss till Afghanistan
med komponenterna för alla sprängämnen:
primer, utlösare…
Vi lyckades stoppa bussen, och på den hittade vi i princip
alla komponenter som skulle tillhandahålla en IED-fabrik.
Haimi informerade Fahim om
att han hade fått i uppdrag att skicka två självmordsbombare
till Kabul för att genomföra deras självmordsoperation.
Jag försökte lista ut hur jag kunde möta bombarna.
Jag hittade på en historia som Fahim skulle berätta för dem,
vilket var att han kände en kanadensisk journalist
som stöttade talibanerna.
Den journalisten skulle intervjua dem och, efter att de hade dött martyrdöden,
skriva historier om dem, berätta för världen om dem
och deras uppoffringar och göra dem berömda.
Så småningom gick killarna med på
att prata med den kanadensiska journalisten.
Och journalisten var naturligtvis jag.
I UTKANTEN AV KABUL, AFGHANISTAN DECEMBER 2008
Man försöker bygga förtroende och framställa sig som ärlig och genuin,
men man låtsas vara en annan person.
Men när man väl kommer in i en roll,
och man är väldigt fokuserad, tror man nästan på det själv.
Man tror att man är journalisten
som försöker få storyn från taliban-självmordsbombare.
När jag pratade med självmordsbombarna
började jag lära mig om deras situation och om dem personligen.
Det enda de kunde göra som skulle ge deras liv nåt sorts värde
var att ta livet av sig. Sen skulle de belönas i himlen
och deras familjer kompenseras i viss mån.
Vi ville att landets underrättelsetjänst skulle fånga det på film,
så att de kunde använda det i en public affairs-kampanj
för att framställa
talibanerna i ett negativt ljus
för att ha tagit oskyldiga människor,
hjärntvättat dem och gjort dem till självmordsbombare.
Min familj vet att jag är här. De kan inte stoppa mig.
Jag ska begå attentat mot USA.
Men när en person närmar sig en säker död…
De måste ifrågasätta det. De måste undra över det.
Om man kan prata med dem och avgöra vad som motiverar dem…
Det kan vara enormt. De kan berätta information om nätverket,
vem som skickade dit dem, vilken väg de tog…
Så de kan vara en värdefull källa.
Afghanistan har kallt väder.
Jag hade lokala kläder och en afghansk filt runt mig.
Eftersom den yngre frös och skakade medan han pratade med mig
tog jag av mig filten, la den runt honom
och sa åt honom att göra det bekvämt för sig.
När jag gjorde mig redo att gå började han ta av sig den.
Och jag sa: "Nej, den är din. Behåll den."
De sa senare, efter att jag hade gått, att de två självmordsbombarna hade sagt:
"Vi har aldrig träffat en västerlänning. Vi trodde att alla var onda.
Men han verkade trevlig. Han verkade normal. Han verkade bry sig.
Tur att han var kanadensare och inte amerikan."
Och till följd av det,
under två eller tre möten,
visade jag dem medkänsla och pratade med dem om deras liv
och vad som skulle
krävas för dem att ha ett meningsfullt liv
om de nånsin återvände.
Frågorna jag ställde dem då –
om deras träning, indoktrinering och rekrytering som självmordsbombare –
fick mig inte att framstå som en journalist.
Och…
Och jag kände att jag hade upprättat nog med trovärdighet för att kunna
säga sanningen.
Till slut sa jag:
"Jag är amerikan. Jag jobbar för CIA."
Jag erbjöd dem antagligen…
Det blev flera hundra dollar, men nog inte mer än 650.
Det räckte för att de skulle kunna börja om på nytt
och inte behöva fortsätta som självmordsbombare.
Det räddade inte bara självmordsbombarna, utan…
Det räddade så… Vi vet inte hur många offer.
Och det var det ultimata målet.
Gary Harringtons insats var den ultimata av en CIA-agent.
Man är mitt i ett krig.
Man kanske räddar amerikanska liv. Man jobbar med afghanska allierade.
Man försöker göra sin del för att göra skillnad.
Man kan inte be en CIA-agent göra mer än så.
Jag har alltid varit… Ja, kanske…
Jag fick reda på senare att jag ansågs vara en regelbrytare.
Men jag bröt dem inte för egen vinning, utan för…
För att slutföra ett uppdrag.
Jag stod på toppen av Tora Bora-bergen 2001,
när allt gick vår väg och al-Qaida och talibanerna var på flykt.
Alla var så glada.
Det kändes som en sån seger efter att ha gått igenom 9/11.
Jag sa till killarna omkring mig: "Det är som herren på täppan.
Men att förbli herren och inte bli störtad kommer att bli svårt."
Så jag visste
att en reträtt
skulle komma så småningom.
Men jag känner verkligen att sättet det gjordes på,
att inte lämna en amerikansk närvaro
eller se till att människorna jag anförtrodde mitt liv åt,
som skyddade mig…
Att vi inte har skyddat dem – det gör ont.
Jag har haft kontakt med Rasul. Han är en del av motståndet.
Han lämnade sitt jobb på CIA och återvände till Afghanistan.
Nu jobbar han med Massoud, son till Ahmad Shah Massoud,
den ursprungliga ikoniska ledaren innan 9/11,
och försöker hjälpa honom bli etablerad
som den främsta motståndsledaren.
Jag är förpliktigad.
Jag måste göra det.
Jag måste vara med motståndet och bekämpa de här människorna.
Jag måste uppmuntra folk. Jag börjar bli gammal, men grejen är den
att Pakistan kommer att göra Afghanistan
till världens främsta terroriststat.
Det kommer att hända om vi inte kämpar emot.
Det är mörka dagar i Afghanistan nu. Folk undrar: "Till vilken nytta var det?"
Jag tror inte att det är slutet.
Talibanerna har inte lyckats styra Afghanistan ordentligt,
och jag tror att det kommer ett kapitel till.
SPY OPS: HEMLIGA UPPDRAG
Undertexter: Josephine Roos Henriksson