СТОЛИЦЯ США, ВАШИНГТОН 1 ТРАВНЯ 2003 РОКУ
Трагедія 11 вересня знову
пов'язала долі наших двох народів.
Ви приїхали в Афганістан, щоб перемогти тероризм,
а ми, афганці, прийняли вас із вдячністю
за звільнення нашої країни.
Разом ми покінчили з пануванням тероризму.
Після 9 вересня кампанія Північного Альянсу на чолі з США
однозначно розірвала мережу Осами бен Ладена.
Усі ресурси уряду США були спрямовані
на те, щоб зупинити і вбити його, але він все ще був сильною загрозою.
Талібан відсунувся до кордону з Пакистаном,
вони присяглися відновитися і повернутися.
Хлопець з Талібану сказав: «У нас є свої дрони й крилаті ракети,
це — смертники».
Коли ти борешся з ворогом, який готовий підірвати себе
й вбити тебе, це дуже лякає.
Їм промили мізки.
Вони хочуть лише померти.
Ці смертники погодилися
поговорити з цим канадським журналістом,
і звісно ж, журналістом був я.
Ґері сказав: «У мене завдання. Ми заберемо 29 талібів
і повернемо їх у Кабул».
Зробимо крок назад. «Це законно?»
Ти найбільше боїшся, що ці люди, яких ти вважаєш цінним трофеєм,
насправді — троянський кінь, щоб пробратися у твою операцію зсередини
і вбити тебе.
ЦЕНТРАЛЬНЕ РОЗВІДУВАЛЬНЕ УПРАВЛІННЯ
СЕКРЕТНО
ШПИГУНСЬКІ ОПЕРАЦІЇ
ШПИГУНИ ТАЛІБАНУ
ДЕЯКІ ІМЕНА ЗМІНЕНІ, ЩОБ ЗАХИСТИТИ ЛЮДЕЙ,
ЩО ЗГАДУЮТЬСЯ В ЦЬОМУ ЕПІЗОДІ
Щойно уряд Талібану було скинуто,
що відбулося набагато швидше, ніж очікували в уряді США,
було надано 38 мільярдів доларів як допомога на реконструкцію.
На думку США війна в Афганістані закінчилася.
Афганістан могли очолити
союзники з НАТО й дипломати США, а не американські військові.
Президент США, генерал Френкс
і я дивимося на прогрес, який відбувся у цій країні,
і у співпраці з президентом Карзаєм дійшли висновку,
зо ми наблизилися до точки, у якій ми перейшли
від значущих бойових дій
до періоду стабільності, стабілізації та відновлення.
Було відчуття, що Америка — єдина у світі суперсила,
яка може досягти будь-чого.
Вони за два місяці досягли перемоги в Афганістані.
Наступна зупинка — Багдад.
БАГДАД, ІРАК 20 БЕРЕЗНЯ 2003 РОКУ
В ці хвилини Америка й сили коаліції
перебувають на ранніх стадіях військових операцій
із роззброєння Іраку,
звільнення його народу й захисту світу від великої небезпеки.
Гадаю, Осама бен Ладен і «Аль-Каїда»
розуміли, що США відводять погляд від м'яча в Афганістані,
і відповідно коригують свої плани.
Щойно бен Ладен опинився у відносній безпеці
і створив мережу кур'єрів і людей,
які могли передавати його повідомлення,
він зміг знову почати зібрати «Аль-Каїду».
Після того, що сталося,
всіх важливих американських чиновників
на чолі з міжнародним атеїстом Бушем
почали налаштовувати проти нас навіть мусульманські країни.
Вони почали війну проти ісламу
під виглядом боротьби з тероризмом.
Я був оперативником ЦРУ, який служив в Афганістані.
У 2005–2008 роках військова присутність США досі нарощувалася.
Ми намагалися розвинути здібності для боротьби з Талібаном
і переслідування «Аль-Каїди» в Пакистані.
Ми відкривали і вдосконалювали бази,
розташовані в різних місцях по всьому Афганістану.
З політичної точки зору уряд вистояв,
вони намагалися досягти нормального життя,
і США допомагали афганцям
намагалися встановити контроль і управління в Афганістані.
Я б сказав, що наші зусилля з розширення контртерористичних операцій
і пошуку «Аль-Каїди» тоді зростали.
Після 11 вересня Управління запропонувало значну фінансову винагороду
людям, які були згодні служити перекладачами,
і більшість співробітників-лінгвістів були афганцями.
Мене звати Гулам Расул.
Я родом з Афганістану, з Панджшерської ущелини.
Майже з 16 років я воюю.
Тоді — з Радянським Союзом, а сьогодні — з Талібаном.
Я був незалежним працівником ЦРУ.
Коли ти стаєш перекладачем, ти стаєш радником,
бо я робив десять різних речей, які не пов'язані з діяльністю лінгвіста.
Вони давали мені поради щодо племінного кодексу,
розповідали про попереднє життя людини, про те, звідки вона.
Мене як для оперативника
вони інформували і допомагали робити мою роботу краще.
ПОСОЛЬСТВО США, КАБУЛ, АФГАНІСТАН ВЕРЕСЕНЬ 2006 РОКУ
У вересні 2006 року
я мав можливість взяти інтерв'ю в афганця,
якого я вважав потенційним джерелом.
Ми вийшли з бази посольства
і пішли на перехрестя неподалік на кільцевій дорозі Масуд.
Я стояв там на розі вулиці,
чекав, поки з'явиться цей хлопець.
Як західна людина, я виглядаю інакше і виділяюся,
і є люди, які хотіли б тебе вбити.
Я дивлюся в усі боки,
шукаю потенційні загрози.
Якось роздивляючись, я помітив,
що ліворуч від мене
стоїть чорна «Тойота».
Я помітив, що там двоє хлопців. Вони дивилися на мене.
Ми говорили, і Ґері сказав:
«Знаєш, чому ця машина тут стоїть?»
Це не місце для паркування.
Тут Міністерство охорони здоров'я, посольство США, тут багато охорони.
Я сказав йому: «Це Афганістан. Їм байдуже, де вони паркуються».
Я погодився.
Ну, тоді з'явився хлопець, і ми з Расулом повернулися,
пішли назад через блокпост з цим хлопцем
і пройшли десь 150–200 метрів до воріт посольства.
І за кілька хвилин чи навіть менше вона вибухнула.
Був оглушливий вибух.
Було відчутно вибухову хвилю у повітрі.
А потім спрацювали сигнали тривоги.
Все, що знаходилося на відстані 150–200 метрів, було зруйноване.
Якби ми постояли там ще дві хвилини…
ми були б в крові.
Вибух був великий,
було понад 35 померлих і багато поранених.
Я звернувся до охорони посольства і запитав:
«В машині вибухнули смертники?»
І вони сказали: «Так, вони уразили військовий конвой на тому колі».
Я сказав: «Це була чорна "Тойота Королла"?» Вони були шоковані.
Сказали: «Звідки ти знаєш?»
Отже, Талібан, слово «таліб» походить від слова «студент».
Вони походили з медресе, релігійних шкіл Пакистану.
А рух Талібан, насправді, виник з попелу
афганської громадянської війни, що почалася після радянської окупації,
і у багатьох афганців було таке відчуття,
що жорстокість громадянської війни
корупція воєначальників,
які, здавалося, мали намір лише заробити
і катувати людей,
що це дало Талібану опору,
бо вони пропонували чисту аскетичну версію ісламу.
Звісно, це була версія ісламу сьомого століття,
де жінки повинні були прикриватися з ніг до голови,
вони були підкорені своїм чоловікам,
які часто мали до трьох дружин.
Там були середньовічні покарання,
забивання камінням на смерть і відрубування рук злодіям.
Тож це була жорстока інтерпретація ісламу.
Усі в Талібані були абсолютно готові померти в бою,
але не обов'язково хотіли накласти на себе руки,
але коли почалося повномасштабне повстання в Іраку,
з використанням СВП і смертників,
вони побачили, яка це потужна зброя.
Упродовж 2005–2008 років
використовувалися все більше СВП,
бо це була та зброя, яку обрав Талібан.
СВП — це просто бомба з дистанційним керуванням, встановлена на узбіччі.
Потім — пояси смертника,
які або підриває той, хто їх носить,
або іноді вони мають пусковий пристрій,
який може підірвати його дистанційно.
А ще СВП, що монтуються на автомобілях,
тобто можна заповнити вибухівкою
будь-які відділення автомобіля.
Той СВП у чорній «Тойоті»
був найбільшим на той час, з усіх, що були використані в Афганістані.
Гадаю, там було понад 90 кілограмів вибухівки.
У той час у нас щонайменше раз на тиждень
підривали машину, чи був напад смертника, чи ще щось.
І ставало гірше…
З кожним роком ставало усе гірше.
Цікаво,
що все це було у суворій формі ваххабітського ісламу,
але терористам-смертникам, після того, як пройдуть навчання і підготуються,
дають готівку, дуже великі кошти,
і кажуть: «Іди погуляй. Тепер ти можеш випити.
Тепер можеш купити собі жінку,
бо ти помреш і потрапиш на небеса,
але тепер тебе пробачать, бо ти це зробиш.
Ось тобі гроші. Іди, насолоджуйся життям, а потім зроби свою роботу ».
Мені це здалося…
дуже цікавим, м'яко кажучи.
Деяким з цих смертників,
було лише 17, 18, 19 років, в такому діапазоні.
Один з хлопців…
Я особисто спитав, чи є в нього батьки.
Він сказав: «Ні».
Йому було сім років.
Його забрали,
і ще сотні таких дітей, як він.
Вони крадуть цих дітей. Везуть їх у тренувальний табір.
Три з половиною роки їм промивають мізки.
Їх відправляють в медресе.
І відбирають, вчителі шукають людину,
оцінюють, чи легко нею маніпулювати.
Вони стають зомбі.
Вони хочуть лише померти.
Вони хочуть вбивати. Їм байдуже. Вони просто хочуть себе підірвати.
Під час боротьби проти Радянського Союзу
у Пакистані були організовані табори для біженців,
тож Талібану було легко
їздити туди й вербувати людей.
У вас є смертники, які перетинають кордон з Пакистану,
виготовляються пояси смертників,
виробляються і перевозяться СВП.
Отже, це справжній плодоносний ґрунт для Талібану,
але також є фактор, з точки зору Сполучених Штатів,
коли в людей нічого немає, якщо запропонуєш їм нове життя,
запропонуєш їм гроші, запропонуєш вихід.
Це також дає тобі певний важіль.
Я подумав, що, можливо, ми зможемо попрацювати,
використовуючи Талібан для заборони вибухових пристроїв.
Отже, для ЦРУ надзвичайно важливо
зблизилося з урядом Афганістану
і з УНБ, тобто афганською службою розвідки.
Вони завжди усвідомлювали,
що етнічні тонкощі та розмаїття племен
зробили Афганістан країною, яку їм ніколи не зрозуміти до кінця.
Наприкінці 2005 року начальник резидентури Афганістану
познайомив мене з генералом Вардаком.
Він був міністром оборони Афганістану.
Метою мого знайомства з ним
був пошук шляхів співпраці
афганської армії з ЦРУ,
щоб допомогти нам почати операції проти Талібану чи «Аль-Каїди».
Якось генерал Вардак познайомив мене з генералом Фахімом,
який у 1980-х роках воював з Джелалуддіном Хаккані —
одним з ключових членів Талібану.
Генерал Вардак сказав: «Якби був потрібен той, хто може щось зробити, піти зі мною,
це був би генерал Фахім».
Генерал Фахім зрештою зв'язався
з муллою талібів на ім'я Хаймі.
Він був командиром середньої ланки в Талібані,
він не був бійцем, він був релігійним хлопцем,
але одне з того, що він зробив, було відправлення смертників
і компонентів вибухових пристроїв в Афганістан.
Члену Талібану сподобалося те,
що на той час присутність США досі зростала.
Я запропонував угоду, що якщо він співпрацюватимете зі мною
і опустить зброю, перше, його не вб'ють,
і друге, я знайду, як працювати з ним,
це буде вигідно для нас обох.
І це означає: «Гаразд, я можу отримати з цього гроші».
Ми врешті-решт придумали план, як спробувати допомогти групі талібів
нелегально перетнути кордон,
але зустрітися зі мною,
і тоді ми обіцяли не арештовувати і не вбивати їх,
а потім ми подумали б, чи є способи працювати разом.
Перевезти 29 членів Талібану через кордон з Пакистаном
до Афганістану — справа доволі складна.
Тож, ви не хочете, щоб вас помітили пакистанці,
не хочете, щоб Талібан знав, що американці причетні до цього,
і ви дієте на території Афганістану.
Люди зі штабу у Вашингтоні сказали: «Зачекайте.
Ми залучаємо двадцять з лишком талібів
і відповідатимемо, якщо ці хлопці вчинять напад,
подавлять наші сили чи вб'ють когось.
Ми їх привезли, це може погано скінчитися для ЦРУ».
У ЦРУ є група колишніх військових.
Ми називаємо його «ГБР», тобто «Глобальна безпека реагування»,
і це охоронці ЦРУ.
Один з хлопців з ГБР, якого я знав з Іраку і ще раніше,
мав позивний «Брут».
Я завжди вважав нас підтримкою оперативників,
які збирали інформацію та виконати свою роботу.
Тож ми намагатимемося підтримувати їх якнайкраще, захищаючи їх.
Вважайте, що це секретна служба на стероїдах.
Ґері прийшов, здається, ми випили пива,
і він сказав: «У мене завдання. Хочете підтримати?»
Я сказав: «Добре, що таке?»
Він каже: «Ми заберемо 29 талібів
і привеземо їх у сховище в Кабулі».
Я відповів: «Ґері, а це дозволено штабом,
чи ти просто зараз думаєш вголос?»
А він: «Ні, це станеться. Хочу знати, чи підтримаєте ви це».
Треба зупинитися і подумати: «Чи це найкраще рішення?»
Чи вартує цей сік того, щоб його вичавлювати, як кажуть в Техасі,
чи ми надто виходимо за межі
і робимо якусь дурню?
Отже, одна з речей, про яку постійно думають офіцери ЦРУ,
це варіанти того, що може піти не так.
Однією з речей, про яку думали в першу чергу всі офіцери ЦРУ
була доля Майка Спенна в Кала-і-Джанґі 25 листопада 2001 року.
КАЛА-І-ДЖАНҐІ, АФГАНІСТАН 25 ЛИСТОПАДА 2001
У команді Альфа було вісім офіцерів ЦРУ. Вони були другою командою в Афганістані.
Вони розділилися.
Майк Спенн і Девід Тайсон поїхали у Кала-і-Джанґі —
фортецю біля Мазарі-Шарифа,
щоб допитати в'язнів з «Аль-Каїди».
Він терорист?
Так. Він терорист.
-Ці люди — терористи? -Я думаю.
Усі ці люди — терористи. Гадаю, ви терорист.
Ви приїхали сюди в Афганістан, щоб вбивати людей.
Я не…
Майку, хочеш з ним поговорити?
Девід Тайсон і Майк Спенн не зрозуміли,
що в'язнів з «Аль-Каїди» не обшукали належним чином.
Звідки ви?
-З Пакистану. -З Пакистану?
-Чому ви приїхали в Афганістан? -Заради джихаду.
-Проти кого? -Проти тероризму США.
Але тепер ви в'язні в Мазарі-Шарифі.
Так. Це не проблема. У коханні та на війні всі засоби хороші.
А сталося так, що ці бійці «Аль-Каїди»
почали стріляти, кидати гранати, вбивати охоронців…
змушуючи їх тікати,
і через секунд 30 чи щось таке,
динаміка сили всередині Кала-і-Джанґі змінилася,
і «Аль-Каїда», ці бійці контролювали ситуацію.
Отже, Майку скоро довелося відбиватися від людей руками,
але потім він зник під купою тіл.
А в Девіда, на його думку, не було вибору.
Або він вб'є, або його.
і це він і зробив.
Він вижив, а Майк Спенн — ні,
і саме так розгорталися події того дня.
Будь-який офіцер ЦРУ завжди пам'ятає
про ситуацію в Кала-і-Джанґі.
ГЕРОЯ, ЯКИЙ ВІДДАВ ЖИТТЯ ЗА СВОБОДУ
МИ НЕ ЗАБУДЕМО ЙОГО МУЖНІСТЬ І ЖЕРТВУ
ХАЙ БОГ ЙОГО БЛАГОСЛОВІТЬ
КАБУЛ, АФГАНІСТАН 2006 РІК
Для такої операції, де ви як оперативник
зосереджені на механіці
спроби переконати когось перейти на твою сторону,
ти не хочеш забагато думати про ситуацію з безпекою.
Тож офіцери наземних служб, офіцери озброєних формувань ЦРУ —
це люди, які постійно спеціалізуються на цьому.
Як і спецназ ВМС чи спецпідрозділ «Дельта»,
вони можуть виконати роботу з максимальною ефективністю ліквідації
дуже швидко і можуть витягти людей.
Тож їх було п'ять чи шість, і вони пішли до кордону.
Легальний пункт пропуску називається Торкхамські ворота,
а незаконний перехід був у ваді неподалік,
і там було багато контрабандистів і людей, які незаконно перетинали кордон.
Думаю, чиновники закривали на це очі.
Ми сказали талібам переходити по одному.
Це захищало нас від того,
що вони об'єднаються у групу і спробують напасти на нас.
Головне, що нас турбувало,
це те, що на будь-кому з них міг бути пояс смертника.
Я знав, як вони обіймаються і гладять по щоці
у традиційному племінному привітанні.
Я зміг підійти до кожного з генералом Фахімом,
обійняти кожного і потерти обличчя.
Але коли я це роблю, звісно, я кладу руки на боки і спину
і відчуваю, чи є на них зброя або пояс смертника.
Хтось, як Ґері, побачить, чи є у них прихована зброя,
чи хтось пітніє, чи хтось нервує.
Тож безпосередній зоровий контакт —
це своєрідна перевірка на вошивість від досвідченого оперативника ЦРУ.
І це вимагає багато хоробрості,
бо якщо все піде не так, тебе можуть вбити.
Їх контролював Хаймі.
Він теж перейшов, але чекав, поки перейде достатньо інших,
гадаю, щоб перевірити, що ми не будемо їх арештовувати чи вбивати.
А вже потім перейшов.
План був, по-перше, готуватися захищати афганців,
а по-друге, готуватися вбити їх, якщо вони вирішать спробувати напасти.
І ми почали рухатися по цій довгій, болісній дорозі до Кабула.
Коли вони від'їжджали від кордону, ті таліби знали, що зараз
вони під нашим захистом, тож їхнє життя під загрозою.
І я певен, що вони були настільки ж налякані, як і ми.
Подорож дорогою з Джелалабада до Кабула
досить довга, і там дуже круті скелі
без огорожі на поворотах.
Це дуже страшна поїздка в будь-який час,
особливо зараз, коли у нас 29 талібів.
Перед нашим від'їздом
я, окрім іншого, попросив штаб
підготувати для нас сховище в Кабулі.
Я дізнався, що сховища немає,
тому зателефонував міністру оборони генералу Вардаку.
Він почав лаятися і кричати. Він сказав:
«Ви хочете, щоб я за 24 години знайшов будинок у Кабулі,
щоб таємно розташувати 29 ворогів моєї країни, і ви хочете це зараз?»
Але він міністр оборони,
тож він якось знайшов будинок з підвалом,
який ми могли орендувати ненадовго
і посадити цих людей у підвал.
Сховище, яке генерал зміг знайти,
було двоповерховим будинком з підвалом.
Знову ж таки, ми переїхали вночі, тож це дало нам трохи прикриття,
але це було у великому районі Кабула для забезпечених людей.
І, чесно кажучи, у таких місцях нічого не можна зробити,
що надовго лишиться таємницею.
Брут був одним із хлопців з ГБР, які приїхали до сховища,
щоб забезпечити охорону оперативників ЦРУ.
З точки зору безпеки, це був не найкращий будинок.
Просто кожен будинок над нами був вищий за наш.
Нас бачили, коли ми заходили й виходили, а потім стало гірше.
Щойно ми зайшли всередину, усі такі: «Боже, це жахливий будинок».
У нас був підвал, який мав один вхід, один вихід,
і тому це був просто кошмар для служби безпеки.
Я сказав: «Якщо ми дамо інтерв'ю, то це буде внизу сходів».
Одна з речей, які він сказав мені для екстреного плану:
«Якщо ці хлопці спробують нас подолати,
не опинись в цьому задньому куті,
бо нам буде важко витягти тебе з цього кута».
Це відокремлення однієї людину від натовпу. Розумієте?
Вовки нападуть на самотнього оленя чи вівцю,
яка відокремлюється і стає вразливою.
І чекати недовго. Ці хлопців хижо на нас дивилися.
Вони не виглядали щасливими, що були вдома,
і це точно викликало занепокоєння.
То були нервові часи. Звісно, вони думали:
«Це все? Вони тут нас усіх вб'ють?»
Одному з талібів було погано. Я знав, що в нього болить голова чи щось.
Ми спитали через перекладача, і виявилося, в нього болів зуб.
Тож я взяв звичайний «Мотрін», «Тайленол», а потім спустився і сказав:
«Гей, брате, від цього тобі стане краще».
Старші хлопці казали: «Ні, ми не приймаємо ваші західні ліки».
Я сам випив дві. «Бачиш? Нічого страшного».
Він випив ліки, а наступного дня усміхнувся і сказав:
«Усе гаразд».
Коли група талібів побачила, що американець приносить ліки
і допомагає йому почуватися краще, гадаю, тоді вони зрозуміли:
«Ясно. Нас не вб'ють,
можна довіряти цим хлопцям».
Зроблено вже багато важкої роботи.
Перевезено 29 чоловік з Пакистану в Афганістан.
Наразі здається, це не пастка,
і тепер треба оцінити, чи можна їх завербувати,
чи можуть вони працювати на тебе,
і чи можуть вони стати ключем
до мережі смертників із СВП
і бути агентами, які врятують життя американців та афганців.
Ми розташували талібів,
і протягом наступних 48 годин
почали їх перевіряти.
Ми опиралися на лінгвістів, перекладачів із ЦРУ,
а також на генерала Фахіма,
який допоміг нам дуже детально ставити запитання
і пропрацювати кожного, щоб зрозуміти,
до якої інформації та дій цей хлопець має доступ.
А якщо він є корисним,
можливо, він пов'язаний з ланкою СВП.
Може, він знає, де схована вибухівка.
Може, він має зв'язок з вищим талібами,
або навіть з людиною з «Аль-Каїди».
Ось для чого ми їх перевіряли.
Ґері, певно, зрозумів:
«Багато з них дуже низького рівня.
Ми могли б почати прорідити їх
і зосередитися на ключових особах, з якими хочемо поговорити».
У цій групі з 29 талібів
ми знайшли шістьох, яким ми могли б довіряти.
Я відправив решту назад у Пакистан,
до таборів для біженців чи ще кудись з невеликою кількістю грошей
і «обіцянкою», що вони не ставатимуть до зброї
проти США чи Афганістану.
До того ж, у мене було достатньо інформації про них,
тому я міг зробити їхні життя важкими,
сказавши: «Ви зустрілися з американцем».
У нас є фото групи цих талібів
і деяких агентів поряд із ними.
Вони ризикували тим,
що, якщо виявлять їхню співпрацю зі США
і талібом, якого вони вважали зрадником,
їм відрізали б голову.
Я тримав ще п'ятьох талібів у Кабулі
і використовував їх, наче вони були ланкою Талібану.
Я зосередив свою роботу на Хаймі, який був лідером групи.
Він був більш освіченим, ніж решта.
Він звик бути головним.
Якщо чесно, він був зарозумілим сучим сином.
Я відправив його назад до Пакистану, щоб він знов зайняв своє місце,
але таємно працював на нас.
Якось, у розмові з Хаймі,
він повідомив нам, що його командири з Талібану
наказали йому відправити автобус до Афганістану
з компонентами вибухівки,
детонаторами, пусковими пристроями.
Ми змогли перехопити той автобус, а потім виявили
практично всі компоненти, які поставляли для виробництва СВП.
Хаймі попередив Фахіма,
що йому доручили відправити двох смертників
у Кабул, щоб здійснити свою самогубну операцію.
Я намагався придумати, як зустріти смертників.
Я придумав історію, яку Фахім мав їм розказати,
що він знає канадського журналіста, який підтримує справу Талібану.
І цей журналіст взяв би у них інтерв'ю, а коли б вони загинули,
він написав би статті і розказав би світу про них
і їхню жертву, що зробило б їх відомими.
Зрештою ці двоє погодилися
поговорити з цим канадським журналістом.
І, звісно, журналістом був я.
ОКОЛИЦЯ КАБУЛА, АФГАНІСТАН ГРУДЕНЬ 2008 РОКУ
Ти намагаєшся завоювати довіру. Показати себе
чесною і щирою людиною,
але прикидаєшся іншою людиною.
Але коли ти потрапляєш у зону ролі,
і ти дуже зосереджений, що майже сам у це віриш,
що ти той канадський журналіст,
який хоче почути історію від смертника Талібану.
Коли я розмовляв із смертниками,
я почав дізнаватися про їхнє становище
і про їхні особистості.
Єдине, що вони могли зробити,
щоб надати хоч якусь цінність їхньому життю —
це вбити себе, а потім отримати винагороду на небесах,
а їхня сім'я отримає якусь компенсацію.
Ми хотіли, щоб афганська розвідка зняла це,
щоб вони могли використати це у своїй публічній кампанії,
щоб виставити Талібан у поганому світлі за те,
що вони забирають невинних людей із сіл, промивають їм мізки
і перетворюють їх на смертників.
Моя сім'я знає, що я тут, але вони мене не зупинять.
Я тут, щоб вбити себе і Америку.
Але кожна людина, щойно вона наближається до точки
невідворотної смерті,
має ставити це під сумнів. Має розмірковувати над цим.
Якщо ви зможете поговорити з ними і оцінити їх мотивацію,
це може бути величезним.
Вони можуть розповісти вам інформацію про мережу,
хто їх туди відправив, яким маршрутом вони їхали.
Отже, це дуже цінне потенційне джерело.
В Афганістані досить холодно.
На мені був місцевий одяг, і намотана афганська ковдра.
Оскільки молодший тремтів від холоду, коли ми розмовляли,
я зняв з себе ковдру, загорнув його в неї,
і сказав, щоб він влаштовувався зручніше.
Коли я збирався йти, він почав знімати
і повертати її, а я сказав: «Ні, це твоє. Залиш її».
Потім мені сказали, що коли я пішов,
ці двоє смертників сказали:
«Отакої, ми ще ніколи не зустрічали людей із Заходу, і думали, що вони злі,
але цей хлопець здавався милим.
Нормальним. Здається, він дбав про нас.
Добре, що він був канадцем, а не американцем».
І в результаті цього
протягом ще двох-трьох зустрічей,
я проявляв співчуття до них, почав говорити їм про їхнє життя,
і що їм знадобиться для повноцінного життя,
якщо вони колись повернуться.
Бо до того моменту питання, які я їм ставлю
про їхнє навчання, підготовку і вербування в якості смертників,
робили мене не дуже схожим на журналіста,
і… Мені здалося, що я завоював достатньо їхньої довіри,
що я міг би, розумієте, відкритися.
Тож я сказав їм:
«Слухайте, я американець, і я з ЦРУ».
Я запропонував їм, мабуть,
зрештою, кілька сотень доларів.
Мабуть, не більше 650.
Цього буде достатньо, щоб вони почали все з нуля
і не поверталися до ролі смертників.
Це не тільки врятувало смертників від смерті,
але й врятувало… Ми не знаємо, скільки жертв.
Зрештою, для мене це було кінцевою метою.
За всіма даними, дії Ґері Гаррінґтона
були майже найкращими діями офіцера ЦРУ.
Ти в середині війни.
Ти можеш врятувати життя американців.
Ти працюєш з афганськими союзниками.
Ти намагаєшся змінити ситуацію.
Не можна просити офіцера ЦРУ робити більше за це.
Я завжди був таким… так, може,
як я дізнався пізніше, в ЦРУ мене вважали порушником правил,
але я порушував їх не заради особистої вигоди, а заради…
виконання місії.
Я стояв на вершині гір Тора-Бора в 2001 році,
коли усе йшло за нашим планом.
«Аль-Каїда» тікала, Талібан тікав.
Усі були такі щасливі.
Це здавалося перемогою після пережитого 11 вересня.
І я сказав тим, хто мене оточував:
«Ми ніби королі гори».
Але залишатися королем гори і не бути поваленим
буде важко.
Тож я знав, що вивід військ…
зрештою має відбутися.
Але я дуже сильно відчуваю, що те, як він був проведений,
те, що не лишили там контингент США,
або не гарантували, що люди, яким я довіряв своє життя,
які захищали моє життя, що ми не захистили їхнє,
це боляче.
Я спілкувався з Расулом.
Він — частина опору.
Він покинув роботу в ЦРУ і повернувся в Афганістан.
Зараз він працює з Масудом,
сином Ахмада Шаха Масуда,
який був першим лідером у Панджшерській ущелині до 11 вересня,
і намагається допомогти йому закріпитися
як головний лідер опору.
Я зобов'язаний.
Я маю це зробити.
Я маю бути з опором. Я маю битися з цими людьми.
Заохочувати людей. Тобто я старію, але справа в тому,
що Пакистан зробить Афганістан
країною-терористом номер один в світі.
І це станеться, якщо ми не будемо чинити опір.
Отже, в Афганістані зараз темні дні,
і є відчуття, навіщо це все було?
Але не думаю, що це кінець історії.
Талібану не вдалося керувати Афганістаном належним чином.
Думаю, попереду ще один розділ.
ШПИГУНСЬКІ ОПЕРАЦІЇ
Переклад субтитрів: Наталія Базилевська