TICHÝ OCEÁN 1968
Během studené války
nasadily Spojené státy i Sovětský svaz
ponorky s balistickými raketami.
K-129 byla sovětská ponorka s balistickými raketami.
A potopila se.
Najít ponorku v oceánu je jako hledat jehlu v kupce sena.
Dostat se k sovětské ponorce
by bývalo bylo neskutečně přínosné.
A tak jsme se to rozhodli zkusit.
CIA potřebovala své snahy zakrýt.
Oslovili multimilionáře Howarda Hughese.
„Postavte loď, která dokáže vyzdvihnout sovětskou ponorku s jadernou raketou.“
Hughes na to: „Fajn.“
Ponorka se nacházela téměř pět kilometrů pod hladinou.
Tak ambiciózní počin
neměl v historii obdoby.
Natož provedený v naprostém utajení.
V určitých ohledech to bylo
složitější než přistání na Měsíci.
ÚSTŘEDNÍ ZPRAVODAJSKÁ SLUŽBA
TAJNÉ
ŠPIONÁŽNÍ OPERACE
PROJEKT AZORIAN
LANGLEY, VIRGINIE, USA SÍDLO CIA
Do CIA jsem nastoupil v červnu 1966.
Prvně jsem byl nasazen
v Národním středisku pro analýzu fotografií.
Stal jsem se v tom oboru odborníkem.
PRACOVNÍK CIA (VE VÝSLUŽBĚ)
Studená válka byla v podstatě soupeřením
mezi Sovětským svazem a Spojenými státy.
Šlo o konflikt demokracie,
kapitalismu a socialismu.
Během studené války
vyvinuly Spojené státy takzvaný „úder jaderné triády“,
neboli reakci na vnější ohrožení.
Triáda sestávala z ponorek, balistických raket odpalovaných z ponorek
a letadel přepravujících zbraně.
LETECTVO USA
Naštěstí nikdo nestiskl tlačítko, ale bylo to velmi vypjaté období.
Na obou stranách probíhala kontinuální špionáž.
Hlavním úkolem bylo sledovat aktivity sovětských ponorek,
zjistit jejich možnosti a také kam míří.
Pro případ jaderné výměny bylo zásadní vědět,
kde se nepřátelské ponorky nachází.
Téměř tři čtvrtiny zemského povrchu jsou pokryty vodou
a dva nejnovější americké státy,
Aljaška a Havaj, zasahují hluboko do Pacifiku.
A především,
oceány a moře ohraničují nejmocnější národy světa.
Toto rozložení pevniny a vody lze přirovnat k obrovské šachovnici,
kde hraje roli mnoho strategií a zbraní.
Sovětský námořní program byl velmi agresivní.
Stavěli tou dobou lodě i ponorky.
S vynálezem jaderné zbraně
obě země přemýšlely,
kde rakety s jadernými hlavicemi nasadit.
Šlo o přísně tajný program Sovětského svazu.
Ve vzduchu visela otázka,
jak silné takové jaderné rakety odpálené z ponorky mohou být.
To jsme nevěděli.
PETROHRAD, SOVĚTSKÝ SVAZ
Jsem kapitán první třídy Igor Kurdin.
Dvacet pět let jsem sloužil v ruské ponorkové flotile.
Ukázalo se, že hlavní součástí války na moři
se musí stát ponorky s jadernými balistickými raketami.
Ponorky třídy Golf se v praxi osvědčily,
tak jsme jich postavili 24.
Měly jaderný pohon
a dosah raket byl 1 420 kilometrů.
K-129 byla modernizovaná verze
disponující
sadou tří balistických raket
s náložemi o síle více než jedna megatuna.
Nejdůležitější bylo, že díky modernizaci
byla schopná rakety odpálit pod vodou.
Ponorka mohla vypálit všechny tři rakety
velmi rychle z hloubky 45 metrů.
Sovětský svaz i Spojené státy zajímalo,
kde se ponorky nepřítele nachází.
Ponorky sovětského svazu uměly pálit pod hladinou
a měly specifické motory,
což jsme považovali za extrémně nebezpečné.
PETROPAVLOVSK, SOVĚTSKÝ SVAZ 25. ÚNORA 1968
Ponorka K-129 opustila Petropavlovsk
a zamířila k západnímu pobřeží Spojených států.
Měla za úkol hlídkovat
a zaujmout pozici
pro případ jaderné výměny se Spojenými státy.
Úkolem K-129
bylo zůstat v oblasti,
odkud mohli vystřelit na více než jeden cíl.
Například na San Francisco,
ale i další cíle na území USA.
Co se týče vojenských cílů,
čím více jich v dosahu raket bylo,
tím lépe.
Jsem syn doktora Čerepanova.
Můj otec, kapitán třetí třídy,
byl majorem zdravotní služby na ponorce K-129.
Mně bylo tehdy deset.
Otec na té misi neměl být.
Ocitl se tam náhodou.
Samozřejmě znal celou posádku.
Byla to jeho posádka a jeho velitel.
Sám jsem plno z nich znal.
Měla to být jeho poslední mise, jeho poslední plavba.
STŘEDNÍ TICHÝ OCEÁN 179.57 VÝCHODNÍ DÉLKY, 40.06 SEVERNÍ ŠÍŘKY
11. BŘEZNA 1968
K-129 přešla do režimu rádiového klidu,
ale měla podat hlášení vždy,
když dorazila na kontrolní bod.
Když se K-129 neozvala,
velení námořnictva a především velení tichomořské flotily
zahájilo pátrací akci, do které se zapojily lodě i letadla.
Okamžitě vyslali letadla, ponorky
a lodě, aby ji našli.
Znali její přibližné souřadnice, ale ne přesnou polohu.
Hledání pokračovalo, ale bohužel bez výsledků.
Svaz nevydal žádné oficiální prohlášení
o zmizení ponorky a smrti všech 98 členů posádky.
Rodinám řekli, že námořníci zemřeli při plnění vojenských povinností.
Americké tajné služby se o tom dozvěděly díky masivnímu sovětskému pátrání.
Nedalo se přehlédnout, ale otázkou bylo, jak ponorku vypátrat.
Spojené státy využily svůj podvodní sledovací systém
řízený jak námořnictvem, tak letectvem.
Byl určený jednak ke sledování sovětských ponorek,
ale z pohledu letectva také pro sledování sovětských raket.
Ponorka při nehodě
vyvolala velmi silnou zvukovou stopu,
kterou naše podvodní sledovací síť zachytila.
Tu jsme rozestavěli po světě,
jak v Pacifiku, tak v Atlantiku,
abychom mohli sledovat pohyb ponorek.
USA dokázaly pomocí triangulace
vrak K-129 velice přesně lokalizovat.
Námořnictvo zareagovalo
vysláním jedné ze speciálně upravených ponorek
USS Halibut na mořské dno, aby pořídila snímky vraku.
USS Halibut se vrátila s tisícovkou snímků.
Byla na nich K-129 a okolní prostřední.
Bylo zřejmé, že vrak lze vyzdvihnout.
Snažili se ze snímků zjistit,
jestli se podařilo vyfotit raketové silo
a jestli tam hlavice stále ještě jsou.
Hledali objekt nacházející se přibližně 4,8 km pod hladinou.
ÚŘAD PRO ZVLÁŠTNÍ PROJEKTY
Ukázali mi ty snímky,
protože jsem měl vytrénovanější oko.
Byl jsem jimi fascinovaný.
Nic takového jsem do té doby neviděl.
Byl to vážně úchvatný pohled.
Do zprávy jsem napsal,
že raketa je opravdu nejspíš stále v silu.
Byl to citlivý materiál.
Prezidentův poradce Henry Kissinger
při pohledu na snímky pronesl:
„Chci tu hlavici ze třetí rakety.“
Zpočátku mělo plán na vyzdvižení vraku K-129
vypracovat námořnictvo.
A taky ho vypracovalo,
jenže se nezdál proveditelný.
A tak úkol roku 1969 převzala CIA.
John Parangosky, důstojník CIA,
byl požádán, aby sestavil tým
a stal se z něj takzvaný „programový manažer“ projektu,
který dostal název „Azorian“.
Cílem projektu Azorian
bylo vyzdvihnout danou část vraku K-129
za účelem získání cenných předmětů údajně se nacházejících na palubě.
To zahrnovalo jaderné hlavice, rakety a kryptografickou výbavu.
Studium jaderných zbraní bylo vždy
nejhlavnějším úkolem rozvědky.
A druhým úkolem bylo získat
tajné rádiové kódy,
včetně těch pro systém rychlé odezvy.
Všechny tajné kódy.
Rozšifrovali by naše tajné dokumenty a telegramy
a udělali si slušnou představu
o taktikách našich flotil. A hlavně ponorek.
K-129 bylo válečné plavidlo.
Vyzdvižení válečného plavidla je podle mezinárodního práva nezákonné.
Byla to velmi riskantní operace.
LOS ANGELES, USA LISTOPAD 1969
CIA se obrátila na společnost Global Marine.
Global Marine stavěla lodě schopné navrtávat mořské dno
za účelem extrakce ropy.
Cílem CIA bylo vrak K-129 vyzdvihnout.
Vyžadovalo to stovky, tisíce lidí
a vývoj techniky enormních rozměrů.
Proto se CIA v roce 1969 rozhodla použít zástěrku,
aby tento ambiciózní plán provedla Sovětům přímo před nosem
v převlečení za podmořskou těžbu.
A jako prostředníka si vybrali Howarda Hughese.
Ten měl s CIA vztahy z minulosti.
Roky byl armádním dodavatelem,
ale podle odtajněných dokumentů
to zahrnovalo krytí agentů CIA na zahraničních misích.
Představa byla, že jedině výstřední Howard Hughes
je natolik šílený, aby se pustil
do těžby ropy na mořském dně, v té době neexistujícího odvětví.
To okamžitě spustilo mediální šílenství.
Přední strany novin plnily nadpisy:
„Howard Hughes zahajuje podmořskou těžbu.“
Fantazie.
Byla to brilantní zástěrka a vyšla.
VEDOUCÍ INŽENÝR NA GLOMAR EXPLORER (VE VÝSLUŽBĚ)
Na Glomar Explorer jsem pracoval od prvotních návrhů až po konec mise
mezi lety 1970 a 1975.
Byla to výzva, a jelikož je my inženýři milujeme,
nemohl jsem se dočkat, až se zapojím.
Skončili jsme s lodí o délce 180 metrů
a váze 63 000 tun.
Samotná stavba lodi nebyla zdaleka všechno.
Museli postavit záchytný drapák.
Bylo nutné dát pozor,
aby byly použité dostatečně silné materiály.
V metalurgii existuje kompromis mezi flexibilitou
a pevností v tahu.
Vše zajímavé se odehrávalo v podpalubí
vybaveném obřím měsíčním bazénem,
kde se skrýval drapák.
Ten se měl spustit 4,8 kilometru, vyzdvihnout ponorku
a následně ji ukrýt v bazénu.
Jakmile byla loď dokončena,
opustila Filadelfii a zamířila na jih,
kde musela proplout Magalhãesovým průlivem,
aby se dostala do přístavu v Long Beach.
MOLO E, LONG BEACH, KALIFORNIE, USA 30. ZÁŘÍ 1973
Loď dorazila z Pensylvánie do Long Beach.
Zakotvila hned vedle Hughesova létajícího člunu.
Ideální umístění.
Howard Hughes byl vybrán z mnoha důvodů.
Jeho firma Hughes Tool byla v soukromém vlastnictví.
Žádní všeteční akcionáři,
žádná hlášení Komisi pro cenné papíry.
Poskytovala ideální krytí.
LOS ANGELES, USA 6. ČERVNA 1974
Ale Hughesův sklad v Los Angeles byl vykraden.
Zloději údajně ukradli cennosti za tisíce dolarů,
ale hlavně dokumenty.
Ty obsahovaly zprávu
sepsanou Hughesovým asistentem v roce 1970.
Asistent v ní Hughesovi vysvětloval,
jak CIA firmu oslovila, aby vyzdvihli sovětskou ponorku,
a přesně popisoval, co CIA žádala
a jak měla operace probíhat. Žádal Hughese o souhlas.
CIA a Colby chtěli tu zprávu získat.
Pokud by se totiž nenašla,
celá mise a krytí by šly k ledu.
SEVERNÍ TICHÝ OCEÁN 179.57 VÝCHODNÍ DÉLKY, 40.06 SEVERNÍ ŠÍŘKY
Cíl se nacházel v severním Tichém oceánu.
Operace musela proběhnout v době,
kdy byl oceán nejklidnější.
Jakmile Glomar Explorer dorazil na místo,
Sověti okamžitě pojali podezření.
Vyslali loď na pozorování.
Byla hustá mlha.
Napřed jsme nic neviděli, ale jak se vyjasnilo
a mlha se protrhala, uviděli jsme nádhernou bílou loď
s několika radary.
Identifikovali jsme ji jako ruskou Česmu
a zjevně si nás hlídala.
Otevřeli dveře v zadní části
a vylétla z nich malá helikoptéra.
Glomar Explorer měl heliport.
Rozhodně nechtěli, aby na lodi přistál sovětský vrtulník,
tak okamžitě popadli krabice a bedny se zásobami, cokoli, co našli,
a nanosili to na heliport,
aby Rusové nemohli přistát.
Loď byla neozbrojená,
neměla doprovod a plula sama uprostřed Tichého oceánu.
Na první pohled obchodní loď.
Skutečnost, že se nedaleko lodi pohybuje ruské plavidlo,
vyvolala v mnohých členech posádky pocit zranitelnosti.
Panovala obava, že Sověti jsou nepředvídatelní,
obzvláště někteří provozovatelé lodí,
a klidně se mohli rozhodnout
Glomar Explorer omylem potopit.
Sovětský svaz se o naši loď velmi zajímal.
Zástěrkou bylo spuštění těžebního vozidla. Uvěřili tomu
a nepovažovali ji za hrozbu.
Došli k závěru, že Glomar Explorer
provádí hlubinné práce
za účelem těžby fosilních paliv nebo ropy,
což také nahlásili velení a rychle oblast opustili.
V tuto chvíli panoval názor, že Rusové nemají tušení…
Zástěrka s těžbou zabrala.
A pak se objevil remorkér.
Jenže to byl remorkér ruského námořnictva.
Netvářil se jako hrozba až na to, že se nám pořád pletl do cesty.
Udělal to několikrát, aby nás naštval.
Pravidelně si nás jezdili kontrolovat,
aby zjistili, o co se tam pokoušíme.
Nespustili jsme drapák, dokud nezaparkovali.
Drželi se u nás celou dobu, co jsme operovali v hloubce.
Drapák pojmenovaný Clementine
měl na sobě kamery a světla,
aby dobře viděli, co dělají.
Takže Clementine klesal ke dnu.
Personál doufal, že se mise podaří.
Když jsme lovili vrak,
všechno šlo dobře.
Drápy zajely pod ponorkou do mořského dna.
Ale dno bylo tvrdší, než se čekalo.
Pak nám zavolali
a řekli, ať převezmeme kontrolu nad vytahováním.
Panovala velká nervozita.
Báli jsme se, co se s tou ponorkou dostane na palubu.
Největší strach panoval z radiace.
Ponorka měla tři jaderné střely
a dvě jaderná torpéda.
Několik let byly v hloubce 4 800 metrů vystavené tlaku
a slané vodě.
Co může takové prostředí s jadernou hlavicí udělat?
To nikdo nevěděl.
A to hlavě proto, že jsme sovětské hlavice neznali.
Na palubě jsme měli
odborníky na demolice a zneškodňování,
kteří byli vycvičení na to, aby zajistili,
že vyzvednuté zbraně nevybuchnou.
Jednoho rána jsme byli v jídelně.
Měl jsem schůzi se svými lidmi, když v tom se loď otřásla.
Připomínalo to zemětřesení,
jako by do nás narazila nákladní loď.
Okamžitě nám bylo jasné, že něco není v pořádku.
Šel jsem do velína zdvihacího zařízení. Prý je všechno v pořádku.
Pak někomu došlo, že se dívají na staré záběry.
Když aktualizovali data, všimli si,
že se část ponorky odlomila.
Ponorku snímalo 12 kamer, které jsme sledovali najednou.
Byli jsme schopní určit celkovou hmotnost nákladu.
Přišli jsme asi o tisíc tun.
Chyběla nám hlavní část ponorky, kde byly uložené hlavice.
To nejdůležitější.
Ale stále jsme měli asi 12 metrů dlouhou část přídě,
tak jsme pokračovali v práci.
A pak to ruské námořní plavidlo
třikrát zahoukalo,
což je námořní pozdrav. A najednou odpluli.
Do Glomar Exploreru se jim podařilo dostat jen 11 metrů ponorky.
Balistická raketa, kterou si Kissinger vyžádal,
dopadla na mořské dno
společně s odlomenou částí ponorky.
Byli jsme zároveň úspěšní i neúspěšní.
Byly odtajněny informace o tom, co se v ponorce nacházelo
a co tam podle odborníků mělo být.
Ale neodtajnili, co tam našli.
Vycvičili nás, abychom ji rozebrali,
roztřídili a nechali vše vyschnout.
Našli části šesti těl.
Těla byla z ponorky odvezena pryč
a pohřbena na moři v místech, kde Glomar Explorer kotvil.
TICHÝ OCEÁN 4. ZÁŘÍ 1974
Tato bohoslužba se koná na počest Viktora Lokhova,
Vadima Kostjuška, Valentina Nosačeva
a tří dalších neznámých členů posádky sovětské ponorky,
kteří zahynuli v březnu 1968 v severním Tichém oceánu.
Důstojníci CIA se chystali jejich ostatky pohřbít
v souladu s Ženevskou úmluvou
a se vší úctou,
kdyby se na ně Sověti někdy ptali.
Byla to totiž velmi riskantní operace.
Proto se rozhodli pohřbít ostatky s co největší úctou
dle platných konvencí,
aby mohli Sovětům vyvrátit jakékoli případné pochyby.
Ano, to video jsem viděl.
Ale víc než toho je mi líto,
že je pohřbili američtí námořníci.
MOLO E, LONG BEACH, KALIFORNIE, USA 21. ZÁŘÍ 1974
Okamžitě poté začalo vyzvedávání odpadlé třetiny ponorky.
Po tak rozsáhlé a riskantní tajné operaci vždy vyvstane otázka,
jestli to stálo za to.
„Získali jsme něco cenného?“
Výsledek operace Azorian měl pro americkou flotilu zásadní význam.
Nejspíš jim to pomohlo zjistit,
jaké technologie se v ruských ponorkách nachází.
Ihned po návratu Glomar Exploreru do Spojených států
začala CIA plánovat návrat lodě,
aby se pokusili vytáhnout i odpadlou část ponorky.
Aby získali jadernou hlavici z té třetí rakety.
Projekt začal okamžitě.
Pořídili snímky mořského dna,
aby se podívali, jak ta část ponorky vypadá.
A celé to naplánovali.
Měla to být velmi úspěšná mise
a všichni se těšili, až tu odpadlou část vyzvedneme.
Nazvali jsme to „Matador.“
Náklady byly tak vysoké,
že se agentura radši obrátila na Henryho Kissingera,
aby dal svolení k pokračování projektu.
Pan Kissinger poslal odpověď,
že ten projekt za to stojí.
Ale na začátku února roku 1975
vyšel v LA Times článek o spolupráci Hughese a CIA
popisující, že se snaží vytáhnout potopenou ponorku.
K prozrazení došlo kvůli událostem, které se odehrály o několik měsíců dříve,
kdy došlo k vyloupení Hughesova skladu v Los Angeles.
Zprávy z vyšetřování unikly na veřejnost
a v únoru roku 1975
dva místní reportéři z Los Angeles Times
zveřejnili prvotní překroucenou verzi projektu.
CIA měla tisk umlčet v naději,
že USA budou moct dál v projektu pokračovat.
Ale 19. května vyšel na titulní straně New York Times
důvěryhodný článek Seymoura Hershe.
V tu chvíli už byla operace zcela prozrazená.
Jakmile k tomu došlo,
asi deset dní po vydání těch novinových článků,
vyslali Sověti loď na místo, kde operoval Glomar Explorer,
a začali kroužit kolem, aby se tam nemohl nikdo vrátit.
Prezident Ford řekl: „Dobře.
Teď už se tam vrátit nemůžeme.“
Tak jsme nejeli.
Takhle to celé skončilo.
Projekt Azorian stále obestírá velké množství záhad.
Dost toho nevíme.
Nevíme třeba to, co přesně se podařilo z moře vytáhnout.
Tyto informace stále nebyly odtajněny.
Nejlepším zdrojem informací
je francouzské vydání pamětí Williama Colbyho,
které byly vydány mimo dosah cenzorů CIA.
Podle jeho svědectví
se USA nepodařilo vytáhnout kýženou část ponorky.
Na dně severního Tichého oceánu se nachází tři jaderné hlavice.
Jedna z nich je neporušená.
Vrátil se tam někdy někdo? Ne.
CIA se k tomu nikdy nevyjádřila. Bylo to nejutajovanější tajemství.
Na žádosti o zveřejnění informací ohledně projektu Azorian
odmítla CIA cokoli potvrdit, či vyvrátit.
A přesně tuto formulaci
používáme dodnes.
Je to jeden z největších odkazů projektu Azorian,
který se proslavil pod označením „odpověď Glomar“.
Americká vláda ji používá už dlouhé roky.
První oficiální tweet na účtu CIA zní:
„Nemůžeme potvrdit ani vyvrátit, že je to náš první tweet.“
Existuje spousta teorií o tom, co se s K-129 stalo.
Začala jednat na vlastní pěst nebo se snažili odpálit jadernou raketu?
Víme jen to,
že na ní došlo k internímu výbuchu a potopila se.
Nejuvěřitelnější verze
je ta, kterou mi řekl
americký důstojník z lodi, jež ponorku vytáhla.
Že se K-129 nacházela
těsně pod hladinou kvůli dieselovým motorům
a byla neúmyslně zasažena americkým torpédoborcem do periskopu.
Ponorka se potopila tak rychle,
že neměli čas vyslat nouzový signál.
Mnoho kritiků považovalo projekt Azorian za skandální.
Byla to velmi drahá operace.
Přesná výše nákladů stále podléhá utajení.
Odhadují se ale zhruba na 350 milionů dolarů a víc.
V té době to byla spousta peněz.
Byla to jedna z nejnákladnějších operací americké tajné služby.
Finance hrály velkou roli.
Ale zároveň lidem vadil i samotný cíl operace.
V roce 1975 byla K-129
už zastaralým plavidlem.
Spíš historickou relikvií.
Proto se objevovaly pochybnosti, jestli to za to stálo.
Byl Glomar Explorer a projekt Azorian neúspěšný?
Ne, nebyl.
Zvládli jsme to.
Byl úspěšný?
Jen částečně.
Nepodařilo se nám získat jadernou hlavici.
Glomar Explorer zakotvil v kalifornské Suisun Bay,
kde asi 20 let nečinně stál.
Loď zastarala a byla prodána do šrotu.
Je pryč.
Slyšel jsem, že lidé srovnávají Glomar Explorer s letem na Měsíc.
Přijde mi to
stejně tak fantastické.
Nebylo to snadné.
Ale nedá se to srovnávat.
Bylo by hezké si říct, že jsem se podílel na něčem podobně významném,
ale to mi moje ego nedovolí.
ŠPIONÁŽNÍ OPERACE
Překlad titulků: Michael Novotný