STILLEHAVET 1968
Under den kolde krig
sendte både USA og Sovjetunionen ubåde med ballistiske missiler.
K-129 var en sovjetisk ubåd med ballistiske missiler.
Ubåden sank.
At finde en ubåd i havet er ligesom at lede efter en nål i en høstak.
Det ville være en bemærkelsesværdig skat
at få fat i en sovjetisk ubåd. Så det var målet.
CIA har brug for en dækhistorie.
De går til Howard Hughes, multimilliardæren.
"Byg et skib, der kan bjærge en sovjetisk ubåd med et atommissil."
Howard Hughes siger "okay".
En ubåd på 4.900 meters dybde.
Det var bare uhørt at overveje
at gøre noget så ambitiøst og gøre det hemmeligt.
Det var mere komplekst
på visse måder end at tage til månen.
CIA - USA
FORTROLIGT
SPIONMISSIONER
LANGLEY, VIRGINIA CIAS HOVEDKVARTER
Jeg begyndte at arbejde for CIA i juni 1966.
Min første opgave var
på National Photographic Interpretation Center.
Jeg blev lidt af ekspert i det.
Den kolde krig var en konkurrence
mellem Sovjetunionen og USA.
I bund og grund en konflikt mellem demokrati,
kapitalisme og socialisme.
Under den kolde krig
udviklede USA det, de kaldte en triade-respons
til den fremmede trussel.
Triaden bestod af ubåde, ballistiske missiler affyret fra ubåde
og fly til at levere våben.
Heldigvis trykkede ingen på knappen, men det var en meget anspændt tid.
USA og Sovjetunionen udspionerede hinanden rutinemæssigt.
Hovedformålet var at overvåge sovjetiske ubådes aktiviteter
for at afgøre deres kapabilitet, og hvor de var på vej hen,
fordi det var vigtigt at spore sovjetiske ubåde
i tilfælde af en atomudveksling.
Knap tre fjerdedele af Jordens overflade er dækket af vand,
og USA's to nyeste stater,
Alaska og Hawaii, ligger dybt inde i Stillehavet.
Og vigtigst af alt,
de mest magtfulde nationer i verden grænser op til havene.
Denne globale fordeling af jord og vand kan sammenlignes med et stort skakbræt,
hvor der bruges mange strategier og våben.
Sovjetprogrammet, flådeprogrammet, var meget aggressivt.
Dengang byggede de både overfladeskibe og ubåde.
Med udviklingen af atomvåbnet begyndte begge lande at tænke:
"Hvor kan vi indsætte missiler, der kan bære et atomsprænghoved?"
Det var et højt fortroligt program i Sovjetunionen.
Og spørgsmålet var stadig:
Hvad var atomkapabiliteten fra et ubåds-affyret missil?
Det vidste vi ikke.
SANKT PETERSBORG, SOVJETUNIONEN
Jeg er kaptajn af 1. grad, Igor Kurdin.
I 25 år havde jeg tjent i den russiske ubådsflåde.
Det blev klart, at en af hovedkomponenterne i krig til søs
må være ubådene med atommissiler.
Golf-ubåde viste sig at være meget succesfulde,
så vi byggede 24 af dem.
Det var en termonuklear enhed
med en missil-rækkevidde på 1.400 km.
K-129 var en moderniseret ubåd,
som var bevæbnet
med et sæt på tre ballistiske missiler
med en belastning på over et megaton.
Og det vigtigste, som følge af modernisering,
var, at missilerne kunne affyres under vandet.
Fra en dybde på 45 meter, meget hurtigt,
kunne en ubåd affyre sine tre ballistiske missiler.
Både Sovjetunionen og USA var interesserede i,
hvor hinandens ubåde var.
Sovjetunionen affyrede missiler under vandet,
og motorerne kørte ud af rørene.
Vi anså, at det var ekstremt farligt.
PETROPAVLOVSK, SOVJETUNIONEN 25. FEBRUAR 1968
K-129-ubåden forlod Petropavlovsk
og dampede mod USA's vestkyst.
Dens mission var at tage på patrulje og gøre sig klar i en position
i tilfælde af en atomudveksling med USA.
Opgaven for K-129
var at blive i et område,
hvorfra man kan beskyde mere end ét mål.
For eksempel San Francisco,
men også andre mål på det amerikanske territorium.
Hvis der er militære mål…
Jo flere mål der er inden for
K-129's missilrækkevidde desto bedre.
Jeg er dr. Cherepanovs søn.
Min far, kaptajn af 3. grad,
var major for lægeafdelingen på ubåden.
Jeg var ti år dengang.
Far skulle egentlig ikke med på den mission.
Det blev besluttet tilfældigt.
Far kendte selvfølgelig hele besætningen.
Besætningen var hans, hans kommandør. Og jeg kendte mange af dem.
Denne udsendelse skulle være hans sidste, hans sidste sejlads.
DET CENTRALE STILLEHAV 179,57E, 40,06N
11. MARTS 1968
K-129 var i fuld radiotavshed.
Men den skulle sende rapporter,
når den ankom til kontrolstederne.
Da vi ikke modtog kontrolradio-sendingen fra K-129,
påbegyndte flådekommandoen, og især Stillehavsflådens kommando,
en eftersøgningsoperation med både søgebåde og fly.
De sendte straks fly, ubåde
og overfladeskibe ud at lede efter ubåden.
De kendte det omtrentlige område for K-129, men ikke en præcis position.
Denne søgning fortsatte. Desværre var der ingen resultater.
Der var ingen officiel erklæring
om tabet af ubåden og 98 besætningsmedlemmers død.
De fortalte dem kun, at de døde, mens de udførte deres militære pligt.
USA's efterretningstjeneste blev mistænksomme af den sovjetiske søgen.
Amerikanske overvågere så det, men tricket var at finde ubåden.
Og til det brugte USA deres undervands-overvågningssystem,
som blev ledet af både flåden og luftvåbnet,
som var designet til at spore bevægelser fra sovjetiske ubåde,
men også fra luftvåbnets perspektiv til at spore sovjetiske missiler.
Da ulykken skete,
skabte den en meget stærk akustisk signatur,
som blev opfanget af overvågningsnetværket under vandet,
som vi havde indsat i hele verden, både i Stillehavet og Atlanterhavet,
hvor vi kunne følge ubådenes bevægelse.
USA kunne triangulere de data for at lokalisere resterne af K-129.
Flådens svar var at bruge en af de specialkonfigurerede ubåde,
USS Halibut, til at fotografere vragresterne på bunden.
USS Halibut vendte tilbage med tusindvis af billeder.
De viste K-129, hvor den var,
og i en stand og position, hvor den kunne bjærges.
De ville se, om der var billeder, der kiggede ned
mod et af de åbne missilrør for at se, om der var et missil eller sprænghoved,
og de ledte efter et objekt, der var cirka
fem kilometer under overfladen.
KONTORET FOR SÆRLIGE PROJEKTER
Jeg fik lov til at se fotograferingen,
fordi mit ansvar var at prøve at se det bedre.
Jeg var fascineret af fotograferingen. Det var første gang, jeg sådan noget.
Det var meget fængslende.
Jeg skrev en rapport om det og sagde stort set:
"Der er sandsynligvis et missil i det rør."
Det var meget følsomt.
Henry Kissinger, præsidentens rådgiver,
ser fotografierne og siger:
"Jeg vil have det atomsprænghoved på det tredje missil."
Først blev opgaven med at udtænke en plan til at bjærge K-129
givet til den amerikanske flåde. Og flåden udviklede en plan,
men planen blev betragtet som umulig.
Så i 1969 blev opgaven givet til CIA i stedet.
John Parangosky, en karrieremand fra CIA,
blev bedt om at samle et hold til formålet,
og han blev det, vi kalder "programleder"
for projektet , der fik navnet "Azorian".
Formålet med projekt Azorian
var at bjærge den udsete del af K-129
for at bjærge de værdifulde genstande, man mente, der var om bord,
som inkluderede atomsprænghoveder, missiler og kryptografisk udstyr.
At studere atomvåben havde altid været den vigtigste efterretningsopgave.
For det andet kunne de få
hemmelige koder til radioforbindelser,
heribandt at bruge et hurtigtvirkende system.
Alle de hemmelige koder.
De kunne læse de hemmelige dokumenter, telegrammerne,
og lære en hel del
om vores flådes taktik, især for ubådene.
K-129 var et krigsskib.
At bjærge et krigsskib er ulovligt ifølge international lov.
Det var en risikabel operation.
CIA går til et firma, der hedder Global Marine.
Global Marine bygger skibe til at bore i havbunden
og bore efter olie på havbunden.
CIAs mål var at bjærge K-129.
Det krævede hundredvis, tusindvis af mennesker at gøre det
og udvikling af enorm teknologi.
Dækhistorien, som CIA valgte i 1969,
var for at skjule operationen åbent i dække af dybhavs-minedrift.
Som leder af operationen valgte CIA Howard Hughes.
Han har allerede et forhold til efterretningstjenesten.
Han havde været leverandør i årevis,
men ifølge frigivne dokumenter
inkluderede det at arrangere dække for CIA-folk i udlandet i årevis.
Og tanken var, at kun én person, Howard Hughes, en excentriker,
blev betragtet som skør nok til at påtage sig
dybhavsminedrift, en industri, der ikke fandtes dengang.
Det fik straks så meget omtale.
Der var overskrifter i aviser:
"Howard Hughes starter minedrift på havbunden."
Fantastisk.
Det var en genial dækhistorie, og det virkede.
Jeg var involveret i Glomar Explorer fra starten til slutningen,
fra 1970 til 1975.
Det var en udfordring. Dem elsker vi ingeniører,
så jeg glædede mig til at blive involveret i det.
Vi byggede et skib. Det endte med at være 183 m langt
og vejede 57.000 tons.
Der var meget andet at lave end at bygge skibet.
De måtte bygge et bjærgningsfartøj.
De skulle sørge for, at materialerne i bjærgningsfartøjet var stærke nok.
I metallurgi er der en afvejning mellem evnen til at bøje noget
og dets evne til at være stærkt på grænsen.
Under dækket var der, hvor det hele skete.
Det inkluderede en enorm moonpool, som husede bjærgningsfartøjet,
der skulle gå fem kilometer ned og opsamle ubåden,
og som antageligt ville huse selve ubåden, når den blev bjærget.
Da skibet var færdigt,
forlod det Philadelphia og måtte sejle ned gennem Magellanstrædet
for at komme til Long Beach.
MOLE E, LONG BEACH, CALIFORNIEN, USA 30. SEPTEMBER, 1973
Skibet ankom fra Pennsylvania til Long Beach.
Mærkeligt nok en dok ved siden af Hughes flyvende båd.
Det gav god mening.
Howard Hughes blev valgt af mange grunde.
Hans firma, Hughes Tool, var privatejet.
Der var ingen aktionærer
og ingen aktierapporter, der blev offentliggjort.
Så det var et perfekt skjul,
LOS ANGELES 6. JUNI 1974
Men der var indbrud om natten på et lager, Hughes ejede i Los Angeles.
Indbrudstyven stjal angiveligt tusindvis af dollars i værdigenstande,
men mest papirer.
Papirerne indeholdt et memo,
som var skrevet af en af Hughes assistenter i 1970,
og den assistent forklarede Hughes i dette memo,
at CIA havde henvendt sig til Hughes for at få bjærget en sovjetisk ubåd
og forklarede præcis, hvad CIA ville have Hughes til,
og hvad operationen var og bad om Hughes' godkendelse.
CIA og Colby var bekymrede for memoet,
for hvis det forblev væk, kunne deres dække blive afsløret.
DET NORDLIGE STILLEHAV 179,57E, 40,06N
Målet var i Det Nordlige Stillehav.
Selve operationen skulle udføres på en tid af året,
hvor havet var mest roligt.
Så snart Glomar Explorer nåede frem til området,
blev sovjetterne straks mistænkelige.
De sendte et skib for at observere.
Det var så tåget.
Vi kunne intet se. Da det blev lysere og lysere,
da tågen begyndte at lette, så vi et smukt, hvidt skib
med en masse radar-antenner på.
Vi identificerede det som Chasma, et russisk skib,
og det holdt åbenbart øje med os.
De åbnede dørene bag på skibet, og ud kommer en lille helikopter.
Glomar Explorer havde et helikopterdæk.
Det ville ikke have, at den sovjetiske helikopter landede,
så de tog straks kasser, pakkemateriale og alt, de kunne finde
og fyldte helikopterdækket på Glomar
så den sovjetiske helikopter ikke kunne lande.
Skibet var ubevæbnet,
det blev ikke eskorteret, og det var alene midt på Stillehavet.
Tilsyneladende et handelsskib.
Og da der var sovjetiske skibe i nærheden,
følte mange besætningsmedlemmer, at de var udsatte.
En bekymring var, at sovjetterne var uforudsigelige,
især nogle af deres skibsfolk,
og det var muligt, at de kunne beslutte sig til
"ved et uheld" at ramme skibet.
Sovjetunionen var meget interesseret i skibet.
Dækket var et skib til minedrift.
Derfor ville de tro, at det var det
og ikke føle, at det var en trussel.
De kom til den konklusion, at Glomar Explorer udførte dybhavsarbejde
med det formål at udvinde nogle nyttige fossiler eller råolie.
Det rapporterede de til kommandoen og forlod området i en fart.
På det tidspunkt var der ingen, der troede, at russerne vidste…
Minedriften lod til at være gået fint.
Og så kom der en slæbebåd op.
Det var en slæbebåd, men fra den russisk flåde.
Den så ikke ud til at være en trussel udover at at komme i vejen,
hvilket den gjorde et par gange bare for at chikanere os.
Så kom de forbi indimellem
og kom tæt på igen og så, om vi lavede noget.
Vi åbnede ikke måleren og sænkede riggen, før de lå for anker,
og de blev der hele tiden, mens vi gik ned.
Kloen, der blev kaldt Clementine,
havde kameraer monteret på det og lys,
så de kunne overvåge præcis, hvad der skete.
Så Clementine går ned.
Folk håbede, at det ville lykkes.
Da vi hentede ubåden op,
gik det hele godt.
Kløerne gik under ubåden ned i havbunden.
Bunden var hårdere end forventet.
Så ringede de til os
og bad os overtage styringen med at løfte den til overfladen.
Så der var meget frygt.
"Hvis vi får ubåden ind i vores skib, hvad har vi så?"
Hovedspørgsmålet var stråling.
Ubåden havde tre atommissiler og to atomare torpedoer.
De havde været under pres på 5.000 meters dybde i et par år,
plus saltvandet.
Hvordan påvirkede det miljø et atomsprænghoved?
Ingen vidste det,
især fordi vi ikke vidste så meget om sovjetiske atomsprænghoveder.
Der var personer om bord,
som var nedrivningseksperter og desarmeringseksperter,
som var uddannet til at sikre, at våbnene,
hvis der blev bjærget nogen, ikke eksploderede.
En morgen var vi i messen.
Jeg holdt møde med mine gutter, og jeg følte et ryk,
ligesom et lille jordskælv
eller en lastepram, der stødte ind i siden på os.
Noget var gået galt. Det vidste vi straks.
Jeg gik hen til kontrolrummet. De sagde: "Alt er fint her."
Så indså nogen: "Vent, det er gamle billeder."
Så trykkede de på opdateringsknappen og indså: "Noget af ubåden er brækket af."
Der var 12 kameraer på bjærgningsfartøjet, og de var mangesidige.
Så kunne vi læse den vægt, vi havde tilbage på tingesten,
og vi havde tabt cirka 900 tons.
Vi havde tabt den største del af ubåden, vi ville have,
den med missilerne,
men vi havde stadig en 12 meter lang del af forstavnen,
så vi fortsatte med røret.
Og så fløjtede det russiske flådeskib tre gange,
hvilket er et maritimt farvel, og sejlede væk.
De fik kun 11 meter ind i Glomar Explorer.
Det ballistiske missil, Kissinger ville have, faldt ned på bunden
med den anden del af ubåden.
Vi havde en succes og en fiasko samtidigt.
Hvad der var om bord,
hvad amerikanske eksperter tror, der var om bord på ubåden…
De oplysninger er blevet frigivet.
Hvad de fandt, er ikke.
Vi var uddannet til at skille ting ad
og kategorisere dem og tørre ting ud.
De fandt rester fra seks lig.
Disse lig blev bjærget, fjernet fra ubåden,
og begravet til søs, hvor Glomar Explorer var.
STILLEHAVET 4. SEPTEMBER 1974
Denne gudstjeneste bliver holdt til ære for Viktor Lokhov,
Vadim Kostyushko, Valentin Nosachev
og tre andre uidentificerede sovjetiske folk fra ubåden,
som døde i marts 1968 i Det Nordlige Stillehav.
CIA-officerer gjorde klar til at begrave de jordiske rester
i henhold til Genève-konventionerne, og at gøre det en respektfuld måde,
hvis sovjetterne stillede et spørgsmål, for det var en meget farlig operation.
Så man ville begrave dem på en måde, der var respektfuld
og fulgte konventionerne
og besvare de spørgsmål, som sovjetterne måtte have.
Ja, jeg har set videoen.
Og det eneste, der ærgrer mig,
er, at det blev gjort af amerikanske sømænd.
MOLE E, LONG BEACH, CALIFORNIEN, 21. SEPTEMBER, 1974
Undersøgelsen af en tredjedel af ubåden begyndte straks.
Efter en hemmelig operation af denne størrelse og type
dukker spørgsmålet altid op: "Var det det værd?"
"Fik vi noget af særlig værdi?"
Resultatet af Operation Azorian var vigtigt for den amerikanske flåde.
Den hjalp dem nok med at opdage
teknologien bag russiske ubåde.
Umiddelbart efter Glomar Explorer vendte tilbage til USA,
begyndte CIA at tage tilbage med Glomar Explorer
og bjærge den del af ubåden, der var brækket af
og samle den op for at få sprænghovedet fra det tredje missil.
Projektet startede med det samme.
De tog billeder af havbunden af, hvordan den del af ubåden så ud,
så tidsplaner blev lavet.
Det ville blive en succesfuld mission.
Alle var meget begejstrede for at tage ud efter det, der var faldet af.
Det hed "Matador".
Omkostningerne var så store,
at bureauet vendte tilbage til Henry Kissinger for at bekræfte,
at projektet skulle fortsætte,
og det blev bekræftet af mr. Kissinger,
"Ja, vi synes, projektet er prisen værd."
Men i begyndelsen af februar 1975
lækkede LA Times en historie om forbindelsen mellem Hughes og CIA
og det faktum, at det skulle ud til en sunket ubåd.
Årsagen til, at det blev afsløret, var pga. noget, der skete måneder før,
da der var indbrud på et lager, Hughes ejede i Los Angeles.
Efterforskningen bliver lækket, og i februar 1975
er der to lokale journalister fra Los Angeles Times,
der offentliggør den første fordrejede beretning om projektet.
CIA skulle kræve tavshed af pressen
i håb om, at USA stadig kunne fortsætte operationen.
Seymour Hersh følger op med en troværdig historie
på forsiden af New York Times næste morgen, den 19. maj.
Så nu er operationen fuldstændig afsløret.
Så snart det skete,
et par dage efter avisen nåede ud til kiosker,
sendte sovjetterne et skib ud til stedet, hvor Glomar havde været
og omringede området og sørgede for, at ingen kom tilbage.
Præsident Ford sagde: "Okay. Baseret på det tager vi ikke tilbage."
Og vi lod være.
Derfor blev det stoppet.
Der er stadig mange mysterier om Azorian Projektet. Ting, vi ikke ved.
Én af dem handler om, hvad USA hentede op.
De oplysninger er stadig ikke frigivet.
Den bedste kilde om det
er en fransk udgave af William Colbys erindringer,
som blev offentliggjort uden for CIA-censurens rækkevidde.
Og ifølge dem bjærgede USA ikke den del, der var målet.
Der er tre atommissil-sprænghoveder på bunden af Det Nordlige Stillehav.
Et af dem er intakt.
Er nogen taget tilbage? Nej.
CIA ville aldrig kommentere det.
Det var en stor hemmelighed.
Svaret, der blev givet
på anmodninger om informationer om Project Azorian,
var hverken at bekræfte eller benægte den rapport.
De ord, "hverken bekræfte eller benægte", er blevet en del af vores kultur i dag.
Det er en del af den store arv fra Azorian Project,
som blev kendt som "Glomar Svaret",
som den amerikanske regering har brugt i årevis.
Den første tweet fra CIA var frækt nok:
"Vi kan hverken bekræfte eller benægte, at dette er vores første tweet."
Der er mange teorier om, hvad der skete med K-129.
At den blev overtaget, og nogen prøvede at detonere en atomkraftenhed om bord,
men vi ved, at der skete en intern eksplosion, og den sank.
Den mest realistiske version
er den, jeg fik af en amerikansk officer fra et overfladeskib.
At K-129, under periskopet,
var på lav dybde for at få luft ind til dieseldriften
og blev ramt ved et uheld af et skib, den amerikanske destroyer.
Ødelæggelsen af ubåden skete så hurtigt,
at der ikke var tid til at sende et nødsignal.
Mange kritikere mente, at Azorian var skandaløs.
Det var en dyr operation.
Det præcise beløb er stadig klassificeret i dag.
Man skønner, der er tale om over $350 millioner,
og det var et stort beløb dengang.
Et af de dyrere bjærgningsforsøg i efterretningshistorien,
så der var en prisfaktor.
Men det havde også med selve målet at gøre.
I 1975 var K-129 et ældre fartøj.
Det var et historisk relikvie.
Mange tvivlede på, at det var en klog investering.
Var Glomar Explorer, Project Azorian, en fiasko?
Nej, det var ikke en fiasko. Vi gjorde det.
Var det en succes? Kun delvist.
Vi fik ikke det atomsprænghoved.
Glomar Explorer blev sejlet på pension i Californien, Suisun Bay,
i omkring 20 år.
Skibet blev gammelt og forældet og solgt til skrot.
Det er væk.
Jeg har hørt folk sammenligne Glomar Explorer med at tage til månen,
og for mig er det også ret fantastisk.
Og der var afgjort udfordringer.
Jeg kan ikke sammenligne dem.
Det ville være rart at tænke det, siden jeg personligt var involveret,
men mit ego lader mig ikke gå så vidt.
Tekster af: Pernille G. Levine