TYYNI VALTAMERI 1968
Kylmän sodan aikana sekä Yhdysvallat että Neuvostoliitto käyttivät -
ballistisia ohjussukellusveneitä.
K-129 oli Neuvostoliiton ballistinen ohjussukellusvene.
Se upposi.
Sukellusveneen etsiminen merestä on kuin neulan etsimistä heinäsuovasta.
Neuvostoliiton sukellusveneen löytäminen -
olisi ollut kuin aarre Yhdysvalloille. Siitä tuli siis tavoitteemme.
CIA tarvitsi peitetarinan.
He puhuivat Howard Hughesille, multimiljardöörille.
"Rakenna laiva, joka voi noutaa neuvostosukellusveneen,
jossa on ydinohjus." Howard Hughes totesi: "Selvä."
Sukellusveneen hylky oli 4 900 metrin syvyydessä.
Oli ennenkuulumatonta edes kuvitella niin vaikean tehtävän suorittamista -
ja tehdä se salassa.
Tämä oli osin monimutkaisempaa kuin kuuhun matkaaminen.
KESKUSTIEDUSTELUPALVELU
SALAINEN
SALAISIA TIEDUSTELUTEHTÄVIÄ
PROJEKTI AZORIAN
CIA:N PÄÄMAJA
Liityin CIA:han kesäkuussa 1966.
Sain ensimmäisen tehtäväni ilmakuvien tulkintakeskuksesta.
Minusta tuli alan asiantuntija.
CIA-VIRKAILIJA (ELÄK.)
Kylmä sota oli periaatteessa kilpailu Neuvostoliiton ja Yhdysvaltojen välillä.
Taistelu demokratian, kapitalismin ja sosialismin välillä.
Kylmän sodan aikana Yhdysvallat kehitti kolmiosaisen menetelmän,
jolla se vastaisi ulkoisiin uhkiin.
Se koostui sukellusveneistä, ballistisista ohjuksista -
sekä aseita toimittavista lentokoneista.
Onneksi kukaan ei aloittanut hyökkäystä, mutta ilmapiiri oli todella jännittynyt.
Nämä kaksi maata vakoilivat toisiaan.
VAKOILUHISTORIOITSIJA
Päätavoitteena oli seurata neuvostosukellusveneiden toimintaa,
selvittää niiden kyvyt ja määränpäät,
koska niiden sijainnit olisi tärkeä tietää mahdollisen ydinsodan alkaessa.
Lähes kolme neljäsosaa Maan pinnasta on veden peitossa.
Amerikan kaksi uusinta osavaltiota, Alaska ja Havaiji, ovat Tyynellämerellä.
Ja mikä tärkeintä,
maailman voimakkaimmat valtiot rajoittuvat valtameriin ja vesialueisiin.
Maa ja vesi jakavat maapallon osiin kuin shakkilaudan,
Pelissä on käytössä monia strategioita ja aseita.
Neuvostoliiton laivasto-ohjelma oli hyvin aggressiivinen.
JOHTAJA, CIA:N TEKNINEN OSASTO (ELÄK.)
He rakensivat laivoja ja sukellusveneitä. Ydinaseiden kehittyessä -
molemmat maat alkoivat miettiä,
millainen alus tarvittaisiin ydinpommien kuljetukseen.
Tämä oli todella salainen ohjelma Neuvostoliitossa.
Eikä kukaan tiennyt,
kuinka voimakkaita ydinohjuksia sukellusveneeseen voisi panna.
Emme tienneet sitä.
PIETARI, NEUVOSTOLIITTO
Olen amiraali Igor Kurdin.
Olin palvellut 25 vuotta Venäjän sukellusvenelaivastossa.
Oli selvää, että yksi merisodankäynnin pääkomponenteista -
olisivat ydinohjuksilla varustetut sukellusveneet.
Golf-luokan sukellusveneet sopivat tarkoitukseen hyvin,
joten rakensimme niitä 24.
Niistä muodostui lämpöydinyksikkö,
joiden ohjusten kantavuus oli 1 400 kilometriä.
K-129 oli modernisoitu sukellusvene,
joka oli aseistettu -
kolmella ballistisella ohjuksella,
joiden yhteenlaskettu räjähdysenergia oli yli megatonnin.
Ja mikä tärkeintä, modernisoinnin ansiosta -
ohjukset voisi laukaista veden alta.
Sukellusvene voisi laukaista kolme ballistista ohjusta -
nopeasti 50 metrin syvyydestä.
Sekä Neuvostoliittoa että Yhdysvaltoja kiinnosti -
toisen maan sukellusveneiden sijainti.
Neuvostoliitto laukaisi ohjuksensa veden alta -
ja säilytti niitä putkissa sukellusveneessä.
Pidimme sitä erittäin vaarallisena.
PETROPAVLOVSK, NEUVOSTOLIITTO 25. HELMIKUUTA 1968
K-129-sukellusvene lähti Petropavlovskista -
ja kulki täyttä höyryä kohti Yhdysvaltain länsirannikkoa.
Sen tehtävänä oli valvoa aluetta ja etsiä asemapaikka,
jossa se olisi valmiina ydinsodan sattuessa.
K-129:n tehtävänä oli pysyä alueella,
josta se voisi ampua useampaan kohteeseen.
Esimerkiksi San Franciscoon,
mutta myös muihin kohteisiin Yhdysvaltain alueella.
Mitä enemmän kohteita -
K-129:n ohjusten kantaman sisällä oli,
sitä parempi.
Olen tri Cherepanovin poika.
Isäni, kontra-amiraali, oli K-129:n lääkintäosaston johtaja.
Olin silloin kymmenvuotias.
Isän ei pitänyt olla mukana tässä tehtävässä.
Se oli sattumaa. Sattumankauppaa. Isä tietysti tunsi koko miehistön.
Se oli hänen miehistönsä, hänen komentajansa. Tunsin monia heistä.
Operaation piti olla hänen viimeinen merimatkansa.
KESKINEN TYYNIMERI 11. MAALISKUUTA 1968
K-129:ään oli määrätty täysi radiohiljaisuus.
Sen piti kuitenkin lähettää raportteja -
saapuessaan valvontapisteisiin.
Kun emme saaneet yhtä ilmoituksista,
laivasto, erityisesti Tyynenmeren laivasto,
käynnisti etsintäoperaation, johon kuului laivoja ja lentokoneita.
He lähettivät välittömästi lentokoneita, sukellusveneitä -
ja laivoja etsimään K-129:ää.
He tiesivät, millä alueella K-129 oli, mutteivät tienneet sen tarkkaa sijaintia.
Etsintä jatkui. Valitettavasti tuloksetta.
Koskaan ei annettu virallista lausuntoa siitä,
että sukellusvene ja sen 98 miehistön jäsentä oli menetetty.
Sanottiin vain, että he kuolivat palveluksessa.
Yhdysvallat äkkäsi asian Neuvostoliiton etsintäoperaatiosta.
Sitä ei voitu olla huomaamatta. Heidän olisi löydettävä sukellusvene.
Sitä varten Yhdysvallat käytti vedenalaista tarkkailujärjestelmäänsä,
jota johti sekä laivasto että ilmavoimat.
Se suunniteltiin jäljittämään neuvostosukellusveneiden liikkeitä,
mutta sitä käytettiin myös Neuvostoliiton ohjusten jäljittämiseen.
Kun onnettomuus tapahtui, K-129 päästi valtavan äänen,
jonka maailmanlaajuinen vedenalainen tarkkailujärjestelmä havaitsi.
Tarkkailimme sukellusveneiden liikkeitä sekä Tyynellämerellä että Atlantilla.
Kolmiomittauksen avulla Yhdysvallat määritti tarkasti K-129:n sijainnin.
Laivasto otti käyttöönsä yhden erikoissukellusveneistään,
USS Halibutin, joka lähetettiin kuvaamaan hylyn jäänteitä pohjassa.
USS Halibut toi mukanaan tuhansia kuvia.
Niissä näkyi K-129 ja sen tarkka sijainti. Sen nosto olisi mahdollista.
He halusivat nähdä, osoittiko yksikään kuvista -
kohti avointa ohjusputkea, jossa ohjus tai taistelukärki olisi.
He etsivät kohdetta, joka oli noin viiden kilometrin syvyydessä.
ERIKOISOPERAATIOIDEN VIRASTO
Sain nähdä valokuvat,
koska velvollisuutenani oli luoda tarkempi kuva sukellusveneestä.
Valokuvat kiinnostivat minua kovasti.
Katsoin ensimmäistä kertaa jotain sellaista.
Se oli todella kiehtovaa.
Kirjoitin raportin, joka periaatteessa totesi,
että yhdessä putkessa on yhä ohjus. Se oli hyvin arkaluonteinen tieto.
Henry Kissinger, presidentin neuvonantaja, näki valokuvat ja sanoi:
"Haluan kolmannen ohjuksen ydinkärjen."
Alun perin Yhdysvaltain laivaston tuli laatia suunnitelma -
K-129:n nostamiseksi. Laivasto kehitti suunnitelman,
mutta sitä ei pidetty toteuttamiskelpoisena.
Siksi vuonna 1969 tehtävä siirrettiin CIA:lle.
John Parangosky, CIA-virkailija,
sai työkseen koota tiimin tehtävää varten.
Hänestä tuli ohjelmajohtaja projektille, jolle annettiin nimi "Azorian".
Projekti Azorianin tavoitteena -
oli nostaa haluttu osa K-129:stä,
jotta sen kyydissä olleet esineet voitaisiin ottaa talteen.
Tällä tarkoitettiin ydinkärkiä, ohjuksia sekä salausteknisiä tarvikkeita.
Ydinaseiden tutkiminen oli aina ollut tiedustelutehtävistä tärkein.
Sen lisäksi he voisivat löytää -
radioyhteyksissä käytetyt salaiset koodit.
Mukaan lukien käskyn sodan aloittamisesta.
Kaikki salaiset koodit.
He voisivat lukea salaiset asiakirjat, sähkeet,
ja saada melko hyvän kuvan -
laivastomme taktiikoista, erityisesti sukellusveneisiin liittyen.
K-129 oli sota-alus.
Sellaisen nostaminen on kansainvälisen lain vastaista.
Operaatio oli erittäin vaarallinen.
LOS ANGELES, YHDYSVALLAT MARRASKUU 1969
CIA lähestyi yhtiötä nimeltä Global Marine.
Global Marine rakensi laivoja merenpohjan poraukseen -
öljyn pumppausta varten.
CIA:n tavoitteena oli nostaa K-129 merenpohjasta.
Operaatio vaati satoja, tuhansia ihmisiä -
sekä valtavia teknisiä ponnisteluja.
CIA valitsi itselleen peitetarinan vuonna 1969.
He tekisivät kaiken salaa kirkkaassa päivänvalossa -
ja kutsuivat operaatiota syvänmeren kaivostoiminnaksi.
Operaation johtajaksi CIA valitsi Howard Hughesin.
Hän oli aiemminkin työskennellyt Yhdysvaltain tiedustelupalvelun kanssa.
Hän oli ollut puolustusurakoitsija vuosia. Salaisten asiakirjojen mukaan -
hänen työhönsä sisältyi ulkomailla työskentelevien CIA-agenttien suojelu.
Ajateltiin, että vain eksentrisen Howard Hughesin -
uskottiin olevan tarpeeksi hullu syvänmeren louhintaan,
jota tuolloin ei edes tehty.
Se veti puoleensa heti julkisuutta.
HUGHES ALOITTAA KAIVOSTOIMINNAN
Lehtien otsikot kiljuivat:
"Howard Hughes aloittaa merenpohjan louhinnan."
Fantastista. Se oli loistava peitetarina, ja se toimi.
KONEPÄÄLLIKKÖ, GLOMAR EXPLORER (ELÄK.)
Työskentelin Glomar Explorerilla koko sen toiminnan ajan,
vuodesta 1970 vuoteen 1975.
Se oli haaste. Me insinöörit rakastamme haasteita,
joten olin projektissa innolla mukana.
Rakensimme laivan. Siitä tuli 180 metriä pitkä,
ja se painoi 57 000 tonnia.
He eivät rakentaneet vain laivaa. He tarvitsivat välineen hylyn nostoon.
Välineessä käytettävien materiaalien tuli olla riittävän vahvoja.
Metallurgiassa on tehtävä kompromissi materiaalin taivutuskyvyn -
ja sen vahvuuden välillä.
Kannen alapuolella oli aluksen tärkeimmät osat.
Siellä oli muun muassa valtava allas, jonne sijoitettiin hylyn nostoväline,
joka oli suunniteltu laskeutumaan viisi kilometriä merenpohjaan.
Altaaseen myös pantaisiin itse hylky noston jälkeen.
Kun laiva oli valmis,
se lähti Philadelphiasta. Sen oli purjehdittava Magalhãesinsalmen läpi -
päästäkseen Long Beachiin.
LAITURI E, LONG BEACH, KALIFORNIA 30. SYYSKUUTA 1973
Alus saapui Pennsylvaniasta Long Beachiin.
Se sidottiin laituriin aivan Hughesin lentoveneen viereen.
Se oli täysin järkevää.
Howard Hughes valittiin monista syistä.
Hänen yrityksensä, Hughes Tool, oli yksityisomistuksessa.
Ei tarvinnut huolehtia osakkeenomistajista eikä arvopaperi- ja pörssikomissiosta.
Se oli täydellinen musta laatikko.
LOS ANGELES, YHDYSVALLAT 6. KESÄKUUTA 1974
Mutta eräänä yönä Hughesin omistamaan varastoon Los Angelesissa murtauduttiin.
Murtovarkaat varastivat arvoesineitä tuhansien dollarien edestä -
sekä papereita. Yksi niistä oli muistio,
jonka Hughesin avustaja kirjoitti vuonna 1970.
Muistiossa avustaja selitti Hughesille,
että CIA oli lähestynyt tätä sukellusveneen nostoon liittyen ja kertoi,
mitä CIA halusi Hughesilta -
ja mikä operaatio oli ja pyysi Hughesin hyväksyntää.
CIA ja Colby olivat huolestuneita,
koska jos muistiota ei löytyisi, operaatio voisi paljastua.
POHJOIS-TYYNIMERI 179.57E JA 40.06N
Kohde sijaitsi pohjoisella Tyynellämerellä.
Operaatio oli suoritettava vuodenaikaan, jolloin meri oli mahdollisimman tyyni.
Heti, kun Glomar Explorer saapui alueelle,
neuvostoliittolaiset alkoivat epäillä. He lähettivät paikalle tarkkailualuksen.
Oli todella sumuista. Emme nähneet mitään. Kun sumu alkoi hälvetä -
ja ilma pikkuhiljaa kirkastui, näimme kauniin, valkoisen aluksen,
jossa oli tutkakupuja.
Tunnistimme sen Chasmaksi, venäläiseksi alukseksi,
ja se selvästikin tarkkaili meitä.
Aluksen takaosan ovet aukesivat ja ulos tuli pieni helikopteri.
Glomar Explorerilla oli helikopterikenttä.
He eivät halunneet aluksen kannelle neuvostokopteria,
joten miehistö otti heti laatikoita, pakkausmateriaalia, mitä tahansa,
ja täytti niillä helikopterikentän, jotta kopteri ei voisi laskeutua.
Alusta ei oltu aseistettu,
sillä ei ollut tukialuksia ja se oli yksin keskellä Tyyntämerta.
Se näytti kaupalliselta alukselta.
Ja koska lähellä pyöri Neuvostoliiton aluksia,
moni miehistön jäsen tunsi olonsa haavoittuvaiseksi.
Neuvostoliitto oli arvaamaton, varsinkin joidenkin sen alusten miehistöt,
ja pelkäsimme, että he päättäisivät "vahingossa" törmätä alukseemme.
Neuvostoliitto oli hyvin kiinnostunut aluksesta.
Tarinan mukaan kehitimme kaivostyökaluja. He olettivat aluksen olevan sellainen,
eivätkä tunteneet sen olevan uhka.
He tulivat siihen tulokseen, että Glomar Explorer -
teki syvänmeren kaivostöitä.
Sen tavoitteena oli löytää fossiileja tai raakaöljyä.
Näin he ilmoittivat johdolle ja lähtivät alueelta nopeasti.
Tässä vaiheessa ei uskottu, että venäläiset tiesivät operaatiosta.
Peitetarina kaivostoiminnasta piti hyvin.
Sitten paikalle tuli hinaaja.
Se oli Venäjän laivaston hinaaja.
Hinaaja ei vaikuttanut uhalta, mutta saattaisi olla tiellämme.
Kuten se olikin pari kertaa, mutta vain härnätäkseen meitä.
He tulivat parin päivän välein lähellemme. Hinaaja tarkkaili työskentelyämme.
Emme koskaan laskeneeet laitteistoa, ennen kuin he pysähtyivät.
He olivat vierellämme koko laitteiston laskemisen ajan.
Kourassa, jonka nimi oli Clementine, oli kameroita ja valot,
jotta miehistö pystyi tarkkailemaan, mitä tapahtui.
Clementine laskeutui kohti pohjaa. Miehistö toivoi menestystä.
Kun laskeuduimme hakemaan hylkyä, kaikki meni hyvin.
Koura uppoutui sukellusveneen alla olevaan merenpohjaan.
Pohja oli odotettua kovempi.
Sitten he soittivat meille -
ja käskivät meidän johtaa hylyn nostoa pinnalle.
Ilmassa oli paljon jännitystä.
"Jos saamme sukellusveneen aluksellemme, mitä tapahtuu?"
Säteily oli keskeinen kysymys.
Sukellusveneessä oli kolme ydinohjusta ja kaksi ydintorpedoa.
Ne olivat olleet vedenpaineen alaisena suolavedessä parin vuoden ajan.
Miten sellainen ympäristö vaikutti ydinkärkeen?
Kukaan ei tiennyt.
Emme tienneet paljoa mitään Neuvostoliiton ydinkärjistä.
Aluksella oli asiantuntijoita pommin purkua ja hävitystä varten.
Heidät oli koulutettu varmistamaan,
että mahdollisesti löytyvät ammukset eivät räjähtäisi.
Eräänä aamuna olimme messissä.
Pidin kokousta miesteni kanssa, ja tunsimme tärinän,
kuin pienen maanjäristyksen tai törmäyksen.
Tiesimme heti, että jokin oli mennyt pieleen.
Kävin nostolaitteen valvomossa. "Kaikki on täällä hyvin."
Sitten tajuttiin, että monitorien kuvat olivat vanhoja.
Eräs henkilö päivitti kuvat, jolloin kävi ilmi,
että osa sukellusveneestä oli murtunut irti.
Nostolaitteessa oli 12 kameraa, jotka kuvasivat hylkyä joka suunnasta.
Tiesimme myös kourassa jäljellä olevan materiaalin painon.
Menetimme noin tuhat tonnia.
Menetimme sukellusveneen tärkeimmän osan, jossa ohjukset olivat,
mutta meillä oli yhä noin 12 metriä keulaa kourassa,
joten jatkoimme nostoa.
Silloin Venäjän laivaston hinaaja vihelsi kolmesti,
joka on tapa hyvästellä merellä, ja lähti alueelta.
He saivat nostettua Glomar Exploreriin vain 12-metrisen osan hylkyä.
Kissingerin haluama ballistinen ohjus putosi merenpohjaan -
sukellusveneen toisen osan kanssa.
Operaatio oli yhtä aikaa sekä menestys että epäonnistuminen.
Tiedämme,
mitä amerikkalaiset asiantuntijat uskoivat hylyssä olevan.
Hylyn todellinen sisältö on yhä salaisuus.
Olimme harjoitelleet hylyn purkua -
ja osien luokittelua ja kuivausta.
Hylystä löytyi jäänteitä kuudesta ruumiista.
Ruumiit otettiin talteen, poistettiin sukellusveneestä -
ja haudattiin mereen Glomar Explorerin lähistölle.
TYYNI VALTAMERI 4. SYYSKUUTA 1974
Tällä jumalanpalveluksella kunnioitetaan Viktor Lokhovia,
Vadim Kostyushkoa, Valentin Nosacheviä -
sekä kolmea muuta tunnistamatonta Neuvostoliiton sotilasta,
jotka menehtyivät maaliskuussa 1968 Pohjois-Tyynellämerellä.
CIA:n upseerit valmistautuivat hautaamaan jäänteet -
Geneven sopimusten mukaisesti. He suorittivat hautauksen kunnioituksella,
jos Neuvostoliitto sattuisi kysymään asiasta.
Olihan tämä erittäin korkeajännitteinen operaatio.
Jäännökset tuli siis haudata kunnioittavalla tavalla -
ja sopimuksia noudattaen,
jotta he voisivat vastata Neuvostoliiton mahdollisiin kyselyihin.
Kyllä, olen nähnyt videon.
Kadun vain sitä, että amerikkalaiset merimiehet suorittivat hautaamisen.
LAITURI E, LONG BEACH, KALIFORNIA 21. SYYSKUUTA 1974
Hylystä nostetun kolmanneksen tutkimus alkoi heti.
Näin suuren salaisen operaation jälkeen -
on aina kysyttävä, oliko lopputulos kaiken vaivan arvoinen.
"Löysimmekö mitään arvokasta?"
Operaatio Azorianin löydökset olivat erittäin tärkeitä Amerikan laivastolle.
Sen avulla he saivat selville,
millaista teknologiaa Venäjä käytti sukellusveneissään.
Heti, kun Glomar Explorer palasi Yhdysvaltoihin,
CIA alkoi suunnitella alueelle palaamista,
irti murtuneen osan nostamista -
ja kolmannen ohjuksen ydinkärjen hakemista hylystä.
Projekti alkoi heti.
He ottivat valokuvia merenpohjasta ja siitä,
miltä jälkeen jäänyt osa näytti. Sitten he kehittivät aikataulun.
Siitä tulisi menestyksekäs operaatio,
ja kaikki lähtivät innolla noutamaan pudonnutta osaa hylystä.
Operaation nimi oli Matador.
Operaation kustannuksista oli tulossa niin suuret,
että CIA:n piti pyytää Henry Kissingeriltä -
lupaa jatkaa sitä. Herra Kissinger vahvisti asian ja sanoi:
"Kyllä, tämä projekti on kustannusten arvoinen."
Mutta helmikuun alussa vuonna 1975 -
Los Angeles Times vuoti tarinan Hughesin ja CIA:n yhteydestä ja siitä,
kuinka he lähtisivät etsimään sukellusveneen hylkyä.
Operaatio paljastui, koska kuukausia aiemmin -
Hughesin omistamaan varastoon oli murtauduttu Los Angelesissa.
Kyseinen muistio vuoti julkisuuteen,
ja helmikuussa 1975 kaksi Los Angeles Timesin toimittajaa -
julkaisivat ensimmäisen artikkelin projektista.
CIA:N YRITYS NOSTAA NEUVOSTOSUKELLUSVENE
CIA:n piti hiljentää lehdistö.
Se toivoi, että Yhdysvallat voisi jatkaa operaatiota.
Seymour Hersh julkaisi uskottavan artikkelin -
New York Timesin etusivulla seuraavana aamuna.
Tässä vaiheessa jo kaikki tiesivät operaatiosta.
Heti kun se tapahtui,
kymmenen päivän sisällä artikkelin julkaisemisesta,
Neuvostoliitto lähetti aluksen paikkaan, jossa Glomar oli toiminut.
He kiersivät aluetta varmistaen, ettei kukaan palaisi sinne.
Presidentti Ford sanoi: "Selvä. Tästä johtuen emme palaa hylylle."
Emmekä palanneet. Siten ja siksi operaatio keskeytettiin.
Projekti Azorianiin liittyy yhä monia mysteerejä.
Yksi niistä koskee sitä, mitä Yhdysvallat todella löysi.
Kyseinen tieto on yhä salainen.
Paras lähde aiheesta on ranskalainen versio William Colbyn muistelmista,
joka julkaistiin CIA:n sensuurin ulottumattomissa.
Muistelmateoksen mukaan Yhdysvallat ei onnistunut nostamaan haluamaansa osaa.
Pohjois-Tyynenmeren pohjassa on kolme ydinohjusta.
Yksi niistä on ehjä. Onko kukaan palannut sinne? Ei.
CIA ei koskaan kommentoinut asiaa. Se oli kaikkien salaisuuksien äiti.
Mikäli joku kysyi projekti Azorianista, säännösten mukaan -
sitä ei saanut vahvistaa eikä kieltää.
Ja lauseesta "ei vahvistettu eikä kielletty" -
on tullut osa nykykulttuuriamme.
Se on yksi projekti Azorianin suurimmista vaikutuksista.
Tämä tunnetaan Glomar-vastauksena,
ja Yhdysvaltain hallitus on käyttänyt sitä vuosia.
Jopa CIA:n ensimmäinen twiitti oli leikitellen:
"Emme vahvista emmekä kiellä, että tämä on ensimmäinen twiittimme."
K-129:n kohtalosta on monia teorioita.
Sanotaan, että joku yritti räjäyttää yhden ydinpommeista sen sisällä.
Tiedämme kuitenkin varmasti,
että se kärsi jonkinlaisen sisäisen räjähdyksen ja upposi.
Realistisin versio on se,
jonka eräs amerikkalainen laivastoupseeri kertoi minulle.
Että K-129 -
liikkui matalassa vedessä diesel-moottoreita käyttäen,
ja amerikkalainen taistelulaiva törmäsi siihen vahingossa.
Sukellusvene tuhoutui niin nopeasti,
ettei miehistöllä ollut aikaa lähettää hätäsignaalia.
Monet projektin arvostelijat pitivät sitä skandaalina.
Se oli kallis operaatio. Tarkat luvut ovat yhä salaiset.
Arviot ovat 350 miljoonasta dollarista ylöspäin,
ja se oli suuri luku tuolloin.
Yksi kalliimmista Yhdysvaltain tiedusteluhistorian keräystoimista.
Kustannukset aiheuttivat polemiikkia. Mutta itse kohdettakin arvosteltiin.
Vuoteen 1975 mennessä K-129 oli jo vanha sukellusvene.
Se oli historiallinen jäännös,
ja monet epäilivät, oliko sen tutkimisessa enää järkeä.
Epäonnistuivatko Glomar Explorer ja projekti Azorian?
Eivät epäonnistuneet.
Nostimme osan hylystä. Onnistuiko projekti? Vain osittain.
Se ei nostanut ydinkärkeä.
Glomar Exploreria seisotettiin Kalifornian Suisun Bayssä -
noin 20 vuoden ajan.
Alus vanheni, ja se myytiin romumetalliksi. Nyt se on poissa.
Olen kuullut joidenkin vertaavan projektia kuuhun matkaamiseen,
ja minusta se on upea vertaus.
Molemmissa projekteissa oli haasteensa. Niitä ei voi verrata.
Olisi hienoa ajatella, että asia on niin. Olinhan itse projektissa mukana.
Mutta egoni ei salli sitä.
Tekstitys: Vesa Puosi