TIHI OCEAN, 1968. G.
Tijekom hladnog rata
SAD i SSSR
imali su podmornice s balističkim projektilima.
K-129 bila je sovjetska podmornica s balističkim projektilima.
Ta podmornica je potonula.
Traženje podmornice na dnu oceana je kao traženje igle u stogu sijena.
Bilo bi fantastično
kad bismo se dokopali sovjetske podmornice.
To smo htjeli učiniti.
CIA treba neki paravan.
Obratili su se milijarderu Howardu Hughesu.
„Izgradi nam brod koji može izvući sovjetsku podmornicu s projektilima.”
Howard Hughes kaže: „Dobro.”
Podmornica je na dubini od 6000 metara.
Dotad nitko nije ni razmišljao
o tome da pokuša nešto tako ambiciozno,
i to još u tajnosti.
To je po mnogočemu bilo kompleksnije od odlaska na Mjesec.
CIA
POVJERLJIVO
VRHUNSKI ŠPIJUNI
PROJEKT AZORIAN
CIA-i sam se pridružio 1966. godine.
Moj prvi zadatak bio je
u Nacionalnom centru za tumačenje fotografija.
Postao sam stručnjak za to.
Hladni rat bio je zapravo natjecanje
Sovjetskog Saveza i SAD-a.
Bio je to u biti sukob između demokracije,
kapitalizma i socijalizma.
Za vrijeme hladnog rata
SAD je razvio ono što su zvali „Trojni odgovor”
na prijetnju strane sile.
To trojstvo sastojalo se od podmornica, balističkih projektila ispaljenih iz njih
i aviona koji su isporučivali oružje.
Srećom, nitko nije stisnuo gumb, ali to je bilo napeto razdoblje.
SAD i SSSR rutinski su se međusobno špijunirali.
Glavni je cilj bio nadzor sovjetskih podmornica
kako bi doznali njihove karaktreristike i smjer kretanja
jer morali su znati gdje su sovjetske podmornice
za slučaj nuklearnog rata.
Gotovo tri četvrtine Zemlje prekrivene su vodom,
a dvije američke države,
Aljaska i Havaji, nalaze se duboko u Tihom oceanu.
A najvažnije je
što najmoćnije svjetske sile imaju izlaz na oceane i mora.
Taj globalni raspored kopna i vode možemo usporediti sa šahovskom pločom
na kojoj ima mnogo strategija i oružja.
Sovjetski pomorski program bio je vrlo agresivan.
Tad su gradili brodove i podmornice.
Razvojem nuklearnog oružja
obje su zemlje počele razmišljati:
„Odakle možemo ispaljivati projektile s nuklearnom bojnom glavom?”
To je bio strogo povjerljiv program u Sovjetskom Savezu.
Još nisu točno znali
koliko su moćni nuklearni projektili ispaljeni iz podmornice.
Nismo to znali.
SANKT PETERBURG, SOVJETSKI SAVEZ
Ja sam kapetan Igor Kurdin.
Služio sam 25 godina u ruskoj podmorničkoj floti.
Postalo je jasno da će važna komponenta rata na moru
sigurno biti podmornice s nuklearnim balističkim projektilima.
Podmornice klase Golf bile su vrlo uspješne
pa smo izgradili 24 takve.
Bila je to nuklearna podmornica
s dometom projektila od 1500 km.
K-129 bila je modernizirana podmornica,
naoružana,
s tri balistička projektila
snage veće od jednog megatona.
A najvažniji je detalj bio taj što su, zahvaljujući modernizaciji,
ti projektili mogli biti ispaljeni ispod površine.
Iz dubine od 50 metara, vrlo brzo,
podmornica bi mogla ispaliti svoja tri balistička projektila.
I Sovjetski Savez i SAD htjeli su znati
gdje se nalaze podmornice.
Sovjetski Savez ispaljivao je projektile pod vodom,
izlazili su iz cijevi upaljena motora,
što smo smatrali vrlo opasnim.
PETROPAVLOVSK, SOVJETSKI SAVEZ 25. VELJAČE 1968.
Podmornica K-129 krenula je iz Petropavlovska
i pošla prema zapadnoj obali SAD-a.
Zadatak joj je bio da patrolira
i zauzme položaj
za slučaj nuklearnog sukoba s SAD-om.
Zadatak podmornice K-129
bio je da ostane na prostoru
s kojeg može ispaliti projektile na više od jedne mete.
Na primjer, San Francisco,
ali i na druge mete na teritoriju SAD-a.
Ako ima vojnih meta,
što je više takvih meta unutar dometa podmornice, to bolje.
Sin sam dr. Čerepanova.
Moj je otac bio bojnik medicinske službe u podmornici K-129.
Imao sam deset godina.
Moj otac nije trebao biti na tom zadatku.
Tako je slučajno ispalo.
Otac je, naravno, poznavao cijelu posadu.
To je bila njegova posada, njegov zapovjednik.
I ja sam mnoge od njih poznavao.
To je trebao biti njegov posljednji zadatak.
SREDIŠNJI TIHI OCEAN 179,57 ISTOČNO, 40,06 SJEVERNO
11. OŽUJKA 1968.
K-129 radio je u tišini.
Ali trebao je slati izvještaje
kad bi dolazio do kontrolnih točaka.
Nakon što nismo dobili takav izvještaj podmornice K-129,
naše zapovjedništvo, osobito Pacifičko zapovjedništvo,
pokrenulo je potragu u koju su bili uključeni brodovi i avioni.
Odmah su počeli slati avione, podmornice
i brodove u potrazi za njima.
Znali gdje je podmornica otprilike, ali nisu znali točnu lokaciju.
Potraga se nastavila, ali, nažalost, nisu je našli.
Nije bilo nikakve službene obavijesti
o gubitku te podmornice i smrti 98 članova posade.
Samo su im rekli da su poginuli pri izvršenju vojne dužnosti.
Obavještajnoj službi SAD-a pozornost je privukla ta golema potraga.
Lako smo to primijetili, ali nije bilo lako naći tu podmornicu.
Za to se SAD poslužio podvodnim nadzornim sustavom
kojim su zajedno upravljali Mornarica i Zrakoplovstvo,
a koji je bio osmišljen za praćenje sovjetskih podmornica
te, iz perspektive Zrakoplovstva, praćenje sovjetskih projektila.
Kad se dogodila ta nesreća,
nastao je vrlo snažan akustički trag
koji je tada zabilježila naša mreža podvodnog nadzora
koju smo uspostavili diljem svijeta, na Tihom i Atlantskom oceanu,
kako bismo pratili te podmornice.
SAD je trijangulirao te podatke
kako bi precizno locirao ostatke podmornice K-129.
Mornarica je reagirala
slanjem posebne podmornice,
USS Halibuta, kako bi fotografirala ostatke na dnu oceana.
USS Halibut vratio se s tisućama fotografija.
Te fotografije pokazale su gdje se nalazi K-129.
Vidjeli su da mogu doći do nje.
Zanimalo ih je ima li fotografija
na kojima se vide cijevi za projektile
da vide je li projektil još dolje.
Tražili su nešto što je bilo na dubini od otprilike 4,5 km.
URED ZA POSEBNE PROJEKTE
Vidio sam te fotografije
jer mi je zadatak bio da sve to pokušam bolje vidjeti.
Bio sam fasciniran.
Prvi sam put gledao takvo što.
Zbilja je bilo uzbudljivo.
Napisao sam izvještaj u kojem sam rekao
da je projektil vjerojatno u cijevi.
Bilo je to vrlo osjetljivo.
Henry Kissinger, predsjednikov savjetnik,
vidio je fotografije i rekao:
„Želim bojnu glavu s tog trećeg projektila.”
U početku je plan za izvlačenje podmornice K-129
bio povjeren Mornarici.
Mornarica je osmislila plan,
ali odlučili su da je to neizvedivo.
Zato su 1969. godine taj posao dodijelili CIA-i.
John Paragonsky, službenik CIA-e,
trebao je oformiti tim za to
i postao je ono što zovemo vođa programa
za projekt koji su prozvali Azorian.
Cilj Projekta Azorian
bio je podizanje ciljanog dijela podmornice K-129
kako bi došli do vrijednih predmeta za koje su mislili da su ondje,
a to je uključivalo nuklearnu bojnu glavu i kriptografsku opremu.
Proučavanje nuklearnog oružja oduvijek je bio zadatak obavještajaca.
Tako su, također, mogli naći
tajne šifre za radiokomunikaciju,
uključujući one za sustav brze reakcije.
Sve tajne šifre.
Mogli su pročitati tajne dokumente, te telegrame,
i tako prilično dobro upoznati
našu mornaričku taktiku, osobito onu vezanu za podmornice.
K-129 je bio ratni brod.
Vađenje ratnog broda ilegalno je po međunarodnom zakonu.
Bila je to vrlo rizična operacija.
LOS ANGELES, SAD STUDENI 1969. GODINE
CIA je otišla u tvrtku Global Marine.
Global Marine gradi brodove za bušenje oceanskog dna,
za traženje nafte na dnu oceana.
Cilj CIA-e bio je vađenje podmornice K-129.
Za to su trebali stotine, tisuće ljudi,
kao i razvoj goleme tehnologije.
CIA se odlučila za paravan kojim su se poslužili 2969. godine.
Tajili su što rade svima pred nosom
tako što su rekli da traže naftu na dnu oceana.
Za vođenje te operacije CIA je odabrala Howarda Hughesa.
On je već prije surađivao s američkim obavještajcima.
Godinama je imao ugovor s Ministarstvom obrane,
a to je, kako se poslije pokazalo,
uključivalo pružanje paravana operativcima CIA-e u drugim zemljama.
Zaključili su da bi samo jedan čovjek, ekscentrik Howard Hughes,
bio dovoljno lud da pokuša takvo što,
bušenje dna oceana, nešto što se prije toga nije radilo.
To je odmah privuklo veliki publicitet.
Svi su pisali o tome.
„Howard Hughes pokreće rudarstvo morskog dna.”
Fantastično.
Fantastičan paravan koji je potpuno upalio.
Radio sam na Glomar Exploreru od početka do kraja projekta,
od 1970. do 1975. godine.
Bio je to izazov, a mi inženjeri volimo izazove
pa sam se veselio što ću raditi na tome.
Izgradili smo brod. Bio je dug 180 metara.
Težio je 63 000 tona.
Trebalo je učiniti još puno toga.
Morali su izraditi hvataljku.
Morali su biti sigurni da će materijal za tu hvataljku biti dovoljno čvrst.
U metalurgiji morate paziti na ravnotežu između savitljivosti materijala
i njegove maksimalne izdržljivosti.
Sve se odvijalo u potpalublju,
uključujući golemi mjesečev bazen,
gdje se nalazila hvataljka
koja se trebala spustiti 4,5 km kako bi podigla podmornicu,
a poslije toga i držati tu podmornicu kad je podigne s dna.
Kad su brod dovršili,
isplovio je iz Philadelphije
i proći kroz Magellanov prolaz kako bi došao do Long Beacha.
DOK E, LONG BEACH, KALIFORNIJA 30. RUJNA 1973.
Brod je iz Pennsylvanije doplovio u Long Beach.
Usidrio se kraj Hughesovog letećeg broda.
To je imalo smisla.
Howarda Hughesa odabrali su iz nekoliko razloga.
Njegova tvrtka Hughes Tool bila je privatna.
Nije morao polagati račune dioničarima ni Povjerenstvu za vrijednosnice.
Bila je to idealna crna kutija.
Tad je netko noću opljačkao Hughesovo skladište u Los Angelesu.
Provalnici su navodno ukrali mnogo vrijednih predmeta,
ali uglavnom dokumente.
Među njima je bio i memorandum
koji je Hughesov pomoćnik napisao 1970. godine.
U tome memorandumu piše
kako je CIA prišla Hughesu kako bi izvadili sovjetsku podmornicu.
U njemu je detaljno pisalo što CIA želi od Hughesa
i kakva je to operacija te on traži Hughesovo odobrenje.
CIA i Colby zabrinuli su se zbog memoranduma.
Ako ga ne nađu,
doznat će za njihov program i paravan.
SJEVERNI TIHI OCEAN 179,57 ISTOČNO, 40,06 SJEVERNO
Meta se nalazila na sjeveru Tihog oceana.
Ta se operacija morala izvesti u doba godine
kad je ocean najmirniji.
Čim je Glomer Explorer došao na to područje,
Sovjeti su postali sumnjičavi.
Poslali su brod da to izvidi.
Bilo je maglovito.
Ništa nismo vidjeli. Kad se magla počela razilaziti
ugledali smo krasan bijeli brod
s radarskim kupolama.
Tad smo vidjeli da je to ruski brod Čašma
te da nije slučajno ondje.
Otvorili su vrata na stražnjem dijelu broda
i pojavio se mali helikopter.
Glomar Explorer imao je heliodrom.
Nikako nisu htjeli da onamo sleti sovjetski helikopter
pa su brzo skupili kutije, raznu opremu, sve što su našli
i nakrcali to na heliodrom Glomara
kako helikopter ne bi mogao sletjeti.
Brod je uglavnom bio nenaoružan i bili su posve sami usred Tihog oceana.
Na prvi pogled trgovački brod.
No u blizini su bili Sovjeti
pa su se članovi posade svakako osjećali ranjivo.
Bili su zabrinuti jer su Sovjeti bili nepredvidljivi,
osobito neki njihovi kapetani,
pa su sasvim lako mogli odlučiti
da se „slučajno” zabiju u brod.
Sovjetski Savez jako se zainteresirao za taj brod.
To je navodno bio brod za bušenje dna.
Pretpostavili bi da zbilja jest to
te da im zato nije nikakva prijetnja.
Zaključili su da Glomer Explorer
istražuje dno oceana
kako bi mogli bušiti dno u potrazi za naftom.
To su prijavili zapovjedništvu i brzo otišli.
Tad su zaključili da Rusi ne znaju što se događa.
Paravan se uspio održati.
Tad se pojavila teglenica.
Ruska mornarička teglenica.
Nije izgledala prijeteće, osim što bi nam mogla zasmetati,
što je nekoliko puta i učinila.
Dolazili bi svakih nekoliko dana.
Prišli bi blizu da vide radimo li što.
Nismo spuštali hvataljku sve dok se oni ne bi zaustavili.
Bili su blizu nas cijelo vrijeme dok smo spuštali hvataljku.
Hvataljka, zvana Clementine,
imala je kamere i svjetla po sebi,
tako da su mogli pratiti sve što se događa.
Clementine se spustila.
Svi su se nadali da će uspjeti.
Kad smo se spustili po podmornicu, sve je išlo kako treba.
Zupci su se zavukli pod podmornicu, zabili se u tlo oceana.
Dno je bilo tvrđe negoli su očekivali.
Tad su nazvali nas
i rekli nam da preuzmemo kontrolu za podizanje na površinu.
Svi su bili jako nervozni.
„Ako podignemo podmornicu u brod, što ćemo imati?”
Ključno pitanje bilo je zračenje.
Podmornica je imala tri nuklearna projektila,
dva nuklearna torpeda.
To je dvije godine bilo na dubini od 4,5 km pod velikim tlakom,
plus slana voda.
Kako je sve to utjecalo na nuklearne bojne glave?
Nitko nije znao
jer nitko nije mnogo znao o sovjetskim nuklearnim glavama.
Na brodu su bili ljudi
koji su bili stručnjaci za eksploziv i razminiranje,
čiji je posao bio da paze da te bojne glave,
ako ih nađu, ne eksplodiraju.
Jedno jutro bili smo za doručkom.
Razgovarao sam sa svojim ljudima kad nas je nešto zatreslo,
kao neki mali potres
ili kao da je neki brodić lagano udario u nas.
Odmah smo znali da je nešto pošlo po zlu.
Otišao sam u kontrolnu sobu, ali rekli su mi da je ondje sve dobro.
Tad je netko shvatio da su to stare slike.
Osvježili su to i tek tad shvatili
da se odlomio dio podmornice.
Na tu hvataljku postavili smo 12 kamera.
Mogli smo očitati preostalu težinu.
Izgubili smo oko tisuću tona.
Izgubili smo veći dio podmornice, onaj koji smo htjeli,
onaj s projektilima,
ali još smo imali dio pramca dug nekih 15 metara
pa smo nastavili svojim putem.
Ruski vojni brod
triput je zapištao,
što je mornarički oproštajni signal, a mi smo otplovili odande.
U Glomar Explorer uspjeli su podići samo 11,5 metara.
Projektil koji je Kissinger htio
pao je na dno oceana
zajedno s ostacima podmornice.
To je istodobno bio uspjeh i neuspjeh.
Ono što je bilo u podmornici, što su stručnjaci mislili da je u njoj,
te informacije su deklasificirane.
Ali nije deklasificirano ono što su izvukli.
Obučavali su nas da to rastavimo,
svrstamo u kategorije i osušimo.
Našli su dijelove šest trupala.
Izvukli su ta tijela,
uklonili ih iz podmornice
i pokopali na moru ondje gdje je bio Glomer Explorer.
TIHI OCEAN 4 . RUJNA 1974
Ovaj sprovod organiziramo u znak počasti Viktoru Lokovu,
Vadimu Kostjušku, Valentinu Nosačevu
i još trojici neidentificiranih sovjetskih mornara
koji su poginuli u ožujku 1968. na sjeveru Tihog oceana.
Službenici CIA-e pripremili su se za pokop tih ostataka
u skladu sa Ženevskim konvencijama,
sa svim poštovanjem,
za slučaj da Sovjeti ikad pitaju za to
jer to je bila vrlo osjetljiva operacija.
Htjeli su te ostatke pokopati sa svim dužnim poštovanjem
i držati se konvencija
za slučaj da Sovjeti ulože kakav prosvjed.
Da, vidio sam snimku.
Žao mi je samo to
što su to učinili američki mornari.
DOK E, LONG BEACH, KALIFORNIJA 21. RUJNA 1974. GODINE
Odmah su počeli analizirati tu trećinu podmornice.
Poslije tako velike tajne operacije
uvijek postoji pitanje je li se sve to isplatilo.
„Jesmo li dobili nešto osobito vrijedno?”
Nema sumnje da je ta Operacija Azorian
bila vrlo važna za Amerikance.
To im je vjerojatno pomoglo da upoznaju
tehnologiju u ruskim podmornicama.
Čim se Glomar Explorer vratio u SAD,
CIA je počela planirati ponovni odlazak onamo Glomar Explorerom
kako bi izvukli odlomljeni dio
i dobili nuklearnu bojnu glavu koja se nalazi u njemu.
Odmah su pokrenuli taj projekt.
Fotografirali su dno oceana
i to kako bi taj ostatak mogao izgledati pa su složili raspored.
To je trebao biti uspješan zadatak
i svi su se veselili što će otići po taj dio koji se odlomio.
To se zvalo Matador.
Ali troškovi su bili toliki
da je agencija morala tražiti odobrenje Henryja Kissingera
kako bi se projekt nastavio,
a to su i dobili kad je g. Kissinger rekao:
„Da, mislimo da se taj projekt isplati.”
Ali početkom veljače 1975. g.
LA Times objavio je reportažu o Hughesovom povezanosti s CIA-om
i tome kako će otići po potonulu podmornicu.
Reportaža se pojavila u vezi s time što se dogodili nekoliko mjeseci prije,
kad su opljačkali Hughesovo skladište u Los Angelesu.
Sve je to procurilo
i u veljači 1975. godine
dvojica novinara Los Angeles Timesa
objavila su prvu nepreciznu verziju događaja.
CIA je htjela ušutkati tisak
u nadi da neće morati odustati od operacije.
Seymour Hersh objavio je precizniji članak
na prednjoj stranici New York Timesa iduće jutro, 19. svibnja.
U tom trenutku operacija je propala.
Ćim se to dogodilo,
desetak dana nakon što se to pojavilo,
Sovjeti su poslali brod na mjesto na kojem je bio Glomar
i samo kružili ondje kako ne bi došao nitko drugi.
Predsjednik Ford rekao je
da se zbog toga nećemo vraćati onamo.
I nismo.
Zato se odustalo od toga.
Još je puno nepoznanica vezanih za Projekt Azorian.
Još ne znamo što su zapravo izvukli.
Ta informacija još je povjerljiva.
Najbolji izvor za to
francusko je izdanje memoara Williama Colbyja,
koji su objavljeni izvan dohvata cenzora CIA-e.
A ondje piše
da nisu izvukli cijeli dio koji su htjeli.
Tri su nuklearne bojne glave na dnu sjevera Tihog oceana.
Jedna je netaknuta.
Je li se tko vratio onamo? Ne.
CIA nikad nije govorila o tome.
Bila je to vrhunska tajna.
Njihova reakcija na sve te zahtjeve za informacijama o Projektu Azorian
bila je da ništa ne zaniječu ni potvrde.
Ta fraza „ni potvrditi ni zanijekati”
danas je dio naše kulture.
To je jedna od najvažnijih baština Projekta Azorian,
taj takozvani „Odgovor Glomar”
kojim se vlada SAD-a godinama služila.
Prvi tvit na CIA-inom računu bio je, prilično drsko,
„Ne možemo ni potvrditi ni zanijekati da nam je ovo prvi tvit.”
Puno je teorija o tome što se dogodilo K-129.
Da se odmetnula, da je netko pokušao detonirati projektile,
ali sigurno znamo samo
da je u podmornici nešto eksplodiralo, nakon čega je potonula.
Najrealnija verzija je ona
koju sam čuo
od američkog brodskog časnika.
Da je K-129, pod periskopom,
bio blizu površine jer su radili dizelski motori,
a tad je podmornicu nenamjerno udario američki razarač.
Podmornica je od tog udarca bila tako naglo uništena,
da nisu imali vremena čak ni za slanje poziva u pomoć.
Mnogi kritičari smatrali su da je Azorian bio skandalozan.
Bila je to vrlo skupa operacija. Točan iznos još je stroga tajna.
Procjenjuje se da je to stajalo više od 350 milijuna dolara,
što je tada bilo mnogo.
Jedna od najskupljih operacija u povijesti obavještajne službe.
Dakle, imamo problem troška.
No drugi je problem sama meta.
Godine 1975. K-129
već je bila stara podmornica.
Bila je muzejski primjerak
pa su se mnogi pitali zašto je to bilo pametno ulaganje.
Je li taj projekt bio katastrofa?
Ne, nije bio.
Učinili smo to.
Je li to bilo uspješno?
Samo djelomično.
Nismo uspjeli doći do nuklearne bojne glave.
Glomar Explorer bio je neaktivan u Kaliforniji, u zaljevu Suisun,
otprilike 20 godina.
Brod je ostario i zastario i prodali su ga kao staro željezo.
Više ga nema.
Čuo sam kako neki Glomar Explorer uspoređuju s letom na Mjesec,
što je meni
također prilično fantastično.
Svakako je bilo puno izazova.
Ne mogu to uspoređivati.
Lijepo je pomisliti da je bilo tako jer sam ja radio na tome,
ali ego mi ne da da odem tako daleko.
VRHUNSKI ŠPIJUNI
Prijevod titlova: Ivan Zorić