CSENDES-ÓCEÁN – 1968
A hidegháború során az Egyesült Államok és a Szovjetunió egyaránt használt
ballisztikusrakéta-hordozó tengeralattjárókat.
A K–129 egy szovjet ballisztikusrakéta-hordozó volt.
Ez a tengeralattjáró elsüllyedt.
Megtalálni azt a hajót az óceánban olyan, mintha tűt keresnénk a szénakazalban.
Valódi kincsesbánya lett volna
egy szovjet tengeralattjáró megszerzése, ezért belevágtunk a terv megvalósításába.
A CIA-nek kellett egy fedősztori.
Felkeresték a milliárdos Howard Hughes-t.
Olyan hajót akartak vele építtetni,
amely képes kimenteni egy szovjet atom-tengeralattjárót.
Howard Hughes belement a dologba.
Egy tengeralattjárót 4800 méter mélyről…
Még belegondolni is hallatlan volt,
hogy egy ilyen grandiózus tervet
titokban meg lehetne valósítani.
Ez bizonyos szempontból nehezebb volt, mint a holdra szállás.
KÖZPONTI HÍRSZERZŐ ÜGYNÖKSÉG
BIZALMAS
A KÉMEK VILÁGA
AZORI MŰVELET
LANGLEY, VIRGINIA, EGYESÜLT ÁLLAMOK A CIA KÖZPONTJA
1966 júniusában csatlakoztam a CIA-hez.
A Nemzeti Fotointerpretációs Központban kezdtem a karrierem az ügynökségnél.
Szakértője lettem ennek a szakterületnek.
A CIA NYUGALMAZOTT ÜGYNÖKE
A hidegháború lényegében versengés volt
a Szovjetunió és az Egyesült Államok között.
A demokrácia és a kapitalizmus, valamint a szocializmus összecsapása.
A hidegháború során
az Egyesült Államok létrehozott egy nukleáris triádot
a potenciális külföldi fenyegetések ellen.
A triád tengeralattjárókból,
tengeralattjárókról indítható rakétákból, illetve nukleáris bombázókból állt.
AMERIKAI LÉGIERŐ
Szerencsére senki sem nyomta meg a gombot,
de rendkívül feszült időszak volt.
Az USA és a Szovjetunió rendszeresen kémkedett egymás után.
A legfőbb cél a szovjet tengeralattjárók megfigyelése volt,
hogy kiderüljön, mire képesek, illetve hogy merre tartanak,
mivel egy nukleáris összecsapás esetén fontos a pillanatnyi helyzetük ismerete.
A Föld közel háromnegyedét víz borítja, és Amerika két legújabb állama,
Alaszka és Hawaii, a Csendes-óceán szívében találhatóak.
De ami még fontosabb, azok a világ legerősebb országai,
amelyek vízparttal rendelkeznek.
A föld és a víz együttesen olyan, mint egy hatalmas sakktábla,
amelyen számos stratégiát és fegyvert lehet bevetni.
A szovjet haditengerészeti program rendkívül agresszív volt.
Akkoriban számtalan hajót,
illetve tengeralattjárót építettek.
Az atomfegyverek kifejlesztését követően mindkét országot foglalkoztatni kezdte,
hogy milyen hordozókkal lehetnének használhatók az atomtöltetek.
Ez a Szovjetunióban egy szigorúan titkos projekt volt.
Nem tudtuk a választ arra,
hogy vajon a tengeralattjáróik képesek-e atomrakétákat kilőni.
Fogalmunk sem volt erről.
SZENTPÉTERVÁR, SZOVJETUNIÓ
Igor Kurdin első osztályú kapitány vagyok.
Huszonöt éven át szolgáltam az orosz tengeralattjáró-flottában.
Akkoriban világossá vált számunkra, hogy a tengeri hadviselés legfőbb eszközei
a ballisztikus atomrakétákkal felszerelt tengeralattjárók lesznek.
A Golf osztályú tengeralattjáróink rendkívül sikeresek lettek,
ezért 24-et építettünk belőlük.
Ezek termonukleáris egységek voltak,
amelyek a rakétáikat 1400 km-es távolságra tudták eljuttatni.
A K–129 egy modernizált tengeralattjáró volt.
A hajó nukleáris fegyverzete
három ballisztikus rakétából állt,
amelyek hatóereje összeadva több mint egy megatonna volt.
A tengeralattjáró modernizációjának legkiemelkedőbb eredménye az volt,
hogy a víz alól tudta kilőni a rakétákat.
A tengeralattjáró közel 45 méteres mélységből,
hihetetlen gyorsasággal volt képes kilőni mindhárom rakétáját.
A Szovjetuniót és Amerikát egyaránt érdekelte,
hogy a másik tengeralattjárói vajon merre járhatnak.
A szovjet tengeralattjárók a víz alól tudtak rakétákat kilőni,
és a motorjaik légzőcsövekkel voltak ellátva.
Rendkívül veszélyesnek tartottuk őket.
PETROPAVLOVSZK, SZOVJETUNIÓ 1968. FEBRUÁR 25.
A K–129 Petropavlovszkból indult útnak,
és a Nyugat-Egyesült Államok felé tartott.
Az volt a feladata, hogy járőrözzön, illetve hogy megfelelő pozícióban legyen,
ha nukleáris összecsapás törne ki az USA-val szemben.
A K–129 feladata az volt,
hogy olyan pozícióba kerüljön, ahonnan több célpontot is elérhet.
Például San Franciscót,
illetve más célpontokat az USA területén.
Katonai objektumok tekintetében,
minél több célpont fért bele
a K–129 lőtávolságába, annál jobb volt az adott pozíció.
Dr. Cserepanov fia vagyok.
Az apám harmadosztályú kapitány volt, a K–129 tengeralattjáró orvos őrnagya.
Tízéves voltam akkoriban.
Apámnak nem kellett volna ott lennie. Véletlenül került beosztásra a küldetésre.
Apám az egész legénységet ismerte.
A parancsnoka és a bajtársai szolgáltak a hajón.
Sokukat én is ismertem.
Az a küldetés lett volna az utolsó tengeri bevetése.
A CSENDES-ÓCEÁN KÖZÉPSŐ RÉSZE ÉSZAK: 40,06° – KELET: 179,57°
1968. MÁRCIUS 11.
A K–129-en teljes rádiócsend volt érvényben,
de jelentést kellett küldeniük,
amikor megérkeztek egy-egy ellenőrző pontra.
Azt követően, hogy nem kaptunk tőlük rádióüzenetet,
a haditengerészet, illetve a csendes-óceáni parancsnokság
mentőakciót rendelt el, keresőhajókkal és keresőrepülőkkel.
Azonnal repülőket, tengeralattjárókat,
illetve hajókat küldtek a K–129 után.
Ismerték a K–129 becsült pozícióját, de a pontos helyét nem.
Szüntelenül keresték a hajót, sajnos azonban eredménytelenül.
Nem volt hivatalos közlemény
a tengeralattjáró elvesztéséről, illetve a 98 fős legénység haláláról.
Azt mondták a családjaiknak, hogy szolgálat közben vesztették életüket.
Az amerikai hírszerzésnek gyanús lett a szovjetek hatalmas mentőakciója.
Nem tudták nem észrevenni azt, de ők sem tudták, hol lehet a K–129.
A hajó megtalálásához az USA víz alatti megfigyelőrendszerét használták fel,
a haditengerészet és a légierő közös rendszerét,
ami a szovjet tengeralattjárók megfigyelésére,
a légierő szempontjából pedig a szovjet rakéták lekövetésére jött létre.
A tengeralattjáró balesete
rendkívül erős akusztikus rezgéssel járt,
amit sikeresen észlelt a víz alatti megfigyelőrendszerünk,
amelyet a Csendes- és az Atlanti-óceánon egyaránt felállítottunk,
hogy követhessük a tengeralattjáróik mozgását.
Az USA képes volt háromszögeléssel meghatározni a K–129 pontos pozícióját.
A haditengerészetiek kiküldték az egyik speciális tengeralattjárójukat,
a USS Halibutot, hogy fotózza le a K–129 roncsait az óceán mélyén.
A USS Halibut több ezer fényképpel tért vissza.
A képeken a K–129 szerepelt.
Hogy hol van pontosan, és hogy kiemelhető állapotban van.
Tudni akarták, hogy készültek-e felvételek
a nyitott rakétacsövek valamelyikéről,
hogy kiderítsék, van-e bennük rakéta.
Olyasvalamit kerestek, ami öt kilométerrel a felszín alatt volt.
KÜLÖNLEGES MŰVELETEK
Én azért láthattam a fotókat,
mert az én dolgom volt, hogy segítsek értelmezni a képeket.
Lenyűgöző felvételek voltak. Akkor láttam először ilyesmit.
Egészen magával ragadóak voltak.
Utána a jelentésemben az állt,
hogy valószínűleg van rakéta a kilövőcsőben.
Ez elég érzékeny információ volt.
Miután az elnök tanácsadója, Henry Kissinger meglátta a képeket,
azt mondta, hogy meg kell szereznünk a harmadik rakéta nukleáris robbanófejét.
Kezdetben az amerikai haditengerészetet bízták meg azzal a feladattal,
hogy dolgozzák ki a mentési tervet.
A haditengerészet terve azonban nem volt kivitelezhető.
Így 1969-ben a CIA-hez került a projekt.
John Parangosky, egy hivatásos CIA-ügynök lett megbízva a csapat összeállításával.
Ő lett a vezetője az „Azori művelet” nevű akciónknak.
Az Azori művelet célja az volt,
hogy kiemeljék az óceánból a K–129 egy meghatározott részét,
hogy megszerezhessék a fedélzeten lévő értékes dolgokat.
Nukleáris robbanófejeket és rakétákat, a kriptográfiai felszereléseket…
Az volt a hírszerzésük elsődleges célja, hogy megvizsgálhassák az atomtölteteinket.
Ezenfelül még
titkos rádiókódokhoz is hozzájuthattak volna a hajón,
többek között a gyorskommunikációs kódokhoz is.
Az összes titkos kódunkat megszerezhették volna.
Utána képesek lettek volna elolvasni a titkos dokumentumokat és a táviratokat.
Beható ismereteket szereztek volna
a haditengerészeti taktikáinkról, különösen a tengeralattjáróinkról.
A K–129 egy hadihajó volt.
A hadihajók kiemelése a nemzetközi jog értelmében illegális.
Rendkívül kockázatos művelet volt.
LOS ANGELES, EGYESÜLT ÁLLAMOK 1969 NOVEMBERE
A CIA a Global Marine vállalathoz fordult.
A Global Marine mélytengeri fúrást végző hajókat épített,
amelyekkel olajat lehet keresni.
A CIA ki akarta emelni a K–129-et az óceánból.
Ehhez több száz, több ezer emberre volt szükség.
Hatalmas gépeket kellett építeni hozzá.
A CIA 1969-ben végül úgy döntött, hogy a feltűnéskeltés elkerülése érdekében
a műveletet a világ szeme előtt mélytengeri bányászprojektnek álcázzák.
A CIA Howard Hughes-t választotta ki a projekt vezetésére.
Hughes már korábban is kapcsolatban állt az ügynökséggel.
Éveken át a védelmisek beszállítója volt.
Az azóta feloldott titkos iratokból kiderült,
hogy a tengerentúlon bevetett CIA-ügynököknek is nyújtott fedősztorit.
A fedősztori lényege az volt, hogy csak egy olyan különc,
mint Hughes lehet annyira őrült, hogy belevágjon a mélytengeri bányászatba,
ami korábban még nem is létezett.
A hír azonnal hatalmas érdeklődést keltett.
Az újságok teli voltak azzal, hogy:
„Howard Hughes mélytengeri bányászatba kezd.”
Fantasztikus!
Zseniális fedősztori volt. Remekül bevált.
A GLOMAR EXPLORER NYUGALMAZOTT VEZETŐ MÉRNÖKE
A Glomar Explorer megálmodásától egészen a kivitelezéséig a képben voltam.
Ez 1970 és 1975 között történt.
Komoly kihívás volt. Mi, mérnökök imádjuk az ilyet,
szóval örültem, hogy a projekt részese lehettem.
Megépítettük a hajót, ami végül úgy 180 méter hosszú,
illetve 57 000 tonna tömegű lett.
A hajó megépítése csupán az első feladat volt.
Építeni kellett egy emelőberendezést is.
A mérnököknek gondoskodniuk kellett róla, hogy az emelőhöz használt anyag elég erős.
A fémkohászat világában egy anyag csak úgy tud rugalmas lenni,
hogy az a terhelés alatti tartóssága rovására megy.
A fedélzet alatti rész rejtette az izgalmakat.
A hajónak óriási medencetere volt. Ide került be végül az emelőberendezés,
amelynek úgy 5 km-es mélységből kellett felhoznia a tengeralattjárót.
Vélhetően ugyanitt akarták tárolni a tengeralattjárót is a kiemelés után.
Miután a hajó elkészült,
kihajóztak Philadelphiából, és átszelték a Magellán-szorost,
hogy elérjenek Long Beachre.
„E” MÓLÓ, LONG BEACH, KALIFORNIA, USA 1973. SZEPTEMBER 30.
A hajó megérkezett Pennsylvaniából Long Beachre.
A kikötő mellett közvetlenül ott állt Hughes hidroplánja.
Teljesen logikus módon…
Howard Hughes felkérése mögött számtalan ok állt.
A vállalata, a Hughes Tool magántulajdonban állt.
Nem voltak részvényesek,
nem kellett jelenteni a tőzsdefelügyeletnek…
Tökéletes fekete lyuk volt.
LOS ANGELES, EGYESÜLT ÁLLAMOK 1974. JÚNIUS 6.
Egyik este azonban betörtek Hughes egyik Los Angeles-i raktárába.
A jelentések szerint a tolvajok
több ezer dollár értékben loptak el tárgyakat, főleg iratokat.
Az iratok között volt egy feljegyzés,
amit Hughes asszisztense írt 1970-ben.
Az asszisztens ebben tájékoztatta Hughes-t,
hogy a CIA felkérte őket egy szovjet tengeralattjáró kiemelésére.
Az irat világosan összefoglalta, hogy a CIA mit várt Hughes-tól,
hogy miről szólt a művelet, és hogy Hughes közreműködését kérték.
A CIA és Colby aggódtak az irat miatt, mivel ha nem sikerül előkeríteni azt,
akkor a projekt és a fedősztori lelepleződhet.
A CSENDES-ÓCEÁN ÉSZAKI RÉSZE ÉSZAK: 40,06° – KELET: 179,57°
A célpont a Csendes-óceán északi részén helyezkedett el.
A műveletet az év azon szakaszában kellett végrehajtani,
amikor az óceán a legnyugodtabb volt.
Miután a Glomar Explorer megérkezett a helyszínre,
a szovjetek azonnal gyanakodni kezdtek.
Kiküldtek egy hajót megfigyelőnek.
Hatalmas köd volt, semmit sem láttunk. Ahogy egyre világosabb lett,
a köd ritkulni kezdett, és megláttunk egy gyönyörű fehér hajót,
teli radarkupolákkal.
Azonosítottuk, és a Csazma volt az, egy orosz hajó.
Láttuk, hogy tartják tőlünk a távolságot.
Kinyitották a hajó hátulján lévő nyílást,
ahonnan egy kis helikopter szállt fel.
A Glomar Exploreren volt helikopter-leszálló.
A legkevésbé sem hiányzott nekik egy szovjet helikopter,
ezért fogták a dobozokat, a felszereléseket, lényegében mindent,
és telepakolták a leszállóhelyet, hogy a szovjetek ne tudjanak leszállni.
A hajó többnyire fegyvertelen volt,
és nem volt kíséretük. Maguk voltak a Csendes-óceán közepén.
Kereskedelmi járműnek tűnhettek.
Miután látták, hogy szovjet hajók cirkálnak a közelben,
a legénységből többen védtelennek érezték magukat.
Aggasztó volt a helyzet a szovjetek kiszámíthatatlansága miatt.
Ez főleg néhány kapitányukra volt igaz.
Nem volt elképzelhetetlen, hogy hirtelen úgy döntenek,
hogy „véletlenül” nekimennek a hajónak.
Rendkívüli módon érdeklődtek a Glomar Explorer iránt.
A fedősztori szerint a hajó fúrógépet szállított.
Végül bedőltek ennek. Úgy találták, hogy a hajó nem jelent fenyegetést.
Az embereink arra jutottak, hogy a hajó bizonyára mélytengeri munkálatokat végez
hasznos ásványok, illetve kőolaj kinyerése érdekében.
Ezt jelentették a parancsnokságnak, majd elhagyták a területet.
Ekkor úgy tűnt, hogy az oroszok úgy gondolják, hogy…
A bányásztevékenységes sztori bevált.
Aztán megjelent egy vontatóhajó.
Az orosz haditengerészet vontatóhajója.
Nem jelentettek kockázatot, csak az utunkba akartak állni,
amit végül meg is tettek. Bosszantani akartak minket.
Pár nap elteltével mindig felbukkantak, és elég közel jöttek. Megfigyeltek minket.
Nem nyitottuk ki a medenceteret, amíg le nem horgonyoztak valahol.
Végig a közelünkben maradtak, amíg leküldtük az emelőberendezést.
Az emelőkarmot Klementinnek hívták.
Kamerákkal és lámpákkal volt felszerelve,
így figyelemmel tudták követni, hogy az adott pillanatban mi történik.
Klementin elindult lefelé.
Mindenki reménykedett, hogy sikerülni fog a terv.
Amikor elindultunk a tengeralattjáróért,
minden remekül alakult.
A karom sikeresen belemart a tengerfenékbe a tengeralattjáró alatt.
A kőzet keményebb volt, mint amire számítottak.
Aztán szóltak nekünk,
hogy vegyük át az irányítást a tengeralattjáró kiemelésének idejére.
Elég feszült volt mindenki.
„Mihez kezdjünk, miután a hajóra kerül a tengeralattjáró?”
A sugárzás volt a legfőbb kérdés.
A tengeralattjáró három atomrakétával és két atomtorpedóval volt felszerelve.
Ezeket éveken át érte a 4800 méteres mélységgel járó nyomás.
A sós vízről nem is beszélve.
Vajon milyen hatással lehet az ilyen környezet egy atomtöltetre?
Senki sem tudta.
Legfőképpen azért, mert nem sokat tudtunk a szovjetek atomtölteteiről.
A hajó fedélzetén voltak bombaszakértők és bombahatástalanítók,
akiket arra képeztek ki, hogy biztosítsák, hogy ha sikerül kiemelni a tölteteket,
akkor ne robbanjanak fel.
Egyik reggel a kantinban voltunk,
éppen megbeszélést tartottam,
és éreztem egy enyhe rengést.
Mintha egy apró földrengés lett volna, vagy mintha egy csónak jött volna nekünk.
Azonnal tudtuk, hogy valami baj van.
Bementem az emelő vezérlőtermébe.
A legénység azt mondta, minden rendben.
Aztán valaki rájött, hogy régi felvételeket néztek.
Frissítették a képet, aztán rádöbbentek,
hogy a tengeralattjáró részben leszakadt.
Tizenkét kameránk volt az emelőgépezeten,
amelyek multiplexelve voltak.
Leolvastuk a megmaradt roncs tömegét. Mint kiderült, elvesztettünk 900 tonnát.
Pont azt a részt, ami kellett volna, a rakétás részt,
de még megvolt 12 méter a hajóorrból,
szóval folytattuk a kiemelést.
Ezt követően az orosz hajón
háromszor megfújták a kürtöt,
ami a tengerészek elköszönése, utána pedig elhajóztak a naplementébe.
Csupán 11,5 méternyit tudtak felhozni a tengeralattjáróból a Glomar Explorerre.
A ballisztikus rakéta, amit Kissinger akart, elsüllyedt.
A tengeralattjáró másik részével együtt.
Sikert arattunk és kudarcot vallottunk, mindezt egyszerre.
Ami a K–129-en volt…
Amit az amerikai szakértők a K–129 fedélzetén kerestek,
az nyilvánosságra került.
A ténylegesen megszerzett tárgyak listája azonban nem.
A fedélzeten talált dolgokat szétszedtük,
kategorizáltuk, majd kiszárítottuk.
Hat ember maradványai is előkerültek.
A holttestek a tengeralattjáróból kerültek elő.
Az áldozatok tengeri temetést kaptak a Glomar Explorer tartózkodási helyén.
CSENDES-ÓCEÁN – 1974. SZEPTEMBER 4.
Ezen a szertartáson Viktor Lokhovra,
Vadim Kosztyuskóra, Valentin Noszacsevre,
illetve három azonosítatlan szovjet tengeralattjárósra emlékezünk meg,
akik 1968 márciusában vesztették életüket a Csendes-óceánon.
A maradványokat CIA-ügynökök temették el
a genfi egyezményeknek megfelelően,
tiszteletteljes módon, hogy a szovjetek ne köthessenek bele,
mivel végtére is, ez rendkívül kockázatos művelet volt,
ezért a temetést tiszteletteljes módon, az egyezmények alapján kellett csinálni,
hogy a szovjetek ne találhassanak kivetnivalót benne.
Igen, láttam a felvételt.
Egyedül azt sajnálom,
hogy amerikai tengerészek temették el őket.
„E” MÓLÓ, LONG BEACH, KALIFORNIA, USA 1974. SZEPTEMBER 21.
Mindezek után azonnal megkezdődött a K–129 megmaradt harmadának kiaknázása.
Egy ilyen nagyságrendű és típusú titkos művelet után
mindig felmerül a kérdés, hogy vajon mindez megérte-e.
Hogy sikerült-e szerezni valami értékeset.
Az Azori művelet végkifejlete nagyon pozitív volt az amerikai flottának.
A kiemelt roncs segíthetett nekik megismerni
az orosz tengeralattjárók technológiáit.
A Glomar Explorer visszatérése után
a CIA azonnal elkezdte tervezni a hajó visszaküldését a helyszínre,
hogy kiemeljék a tengeralattjáró leszakadt részét,
és megszerezzék a harmadik rakéta nukleáris töltetét.
Az akció azonnal elkezdődött.
Fényképeket készítettek a tengerfenékről, hogy fény derüljön a roncs állapotára,
majd elkészült a művelet menetrendje.
Mindenki azt remélte, hogy az akció hatalmas siker lesz.
Óriási volt a lelkesedés a hátramaradt roncsdarab kiemelése iránt.
„Matador” volt a művelet fedőneve.
Olyan mértékű költségekről volt szó,
hogy az ügynökség ismét megerősítést kért Henry Kissingertől,
hogy a projekt folytatódhat-e.
Kissinger úr ekkor megint kihangsúlyozta,
hogy a projekt megéri a szükséges pénzügyi áldozatot.
1975 februárja azonban úgy kezdődött,
hogy az LA Times lehozott egy cikket a Hughes és a CIA közötti kapcsolatról,
illetve egy elsüllyedt tengeralattjáró kiemeléséről.
Az akció lelepleződése már hónapokkal korábban elkezdődött,
amikor kirabolták Hughes egyik Los Angeles-i raktárát.
A betörés utáni nyomozás kiszivárgott, és 1975 februárjában
a Los Angeles Times szaktudósítói
kiadták a műveletről az első,
elég zavaros összefoglalót.
A CIA megpróbálta elhallgattatni a sajtót.
Abban reménykedtek, hogy a művelet talán folytatható.
Másnap reggel Seymour Hersh egy hiteles beszámolóval állt elő
a New York Times címlapján. Ez egészen pontosan május 19-én történt.
Ekkorra a művelet teljesen lelepleződött.
A történtek következtében,
alig tíz nappal azután, hogy az újság napvilágot látott,
a szovjetek egy hajót küldtek oda, ahol korábban a Glomar tevékenykedett.
A mentés területén köröztek, és biztosították, hogy senki sem megy oda.
Ford elnök ekkor azt mondta, hogy: „Jól van, akkor nem megyünk vissza.”
És nem is tettük. Így és ezért lett vége a műveletnek.
Továbbra is sok rejtély övezi az Azori műveletet.
Sok az ismeretlen. Többek között az is, hogy az USA-nak mit sikerült felhoznia.
Ez továbbra is titkosítva van.
A leghitelesebb forrás erről William Colby francia memoárja,
amely a CIA-cenzúra hatókörén kívül került kiadásra.
Ebben az állt,
hogy nem sikerült teljesen felhozni a roncs kívánt részét.
Három nukleáris robbanófej pihen a Csendes-óceán északi részének mélyén.
Az egyik rakéta ráadásul még ép. Hogy visszament-e értük valaki? Nem.
A CIA sosem nyilatkozott erről.
A titkok titkaként kezelték.
Azzal a válasszal álltak elő az Azori műveletre vonatkozó kérdésekre,
hogy sem megerősíteni, sem cáfolni nem tudják.
És ez a kifejezés napjaink kultúrájának részévé vált.
Ez az Azori művelet egyik legfőbb hagyatéka,
amely „glomarizáció” néven vált ismertté.
Az amerikai kormány évek óta használja ezt a kifejezést.
A CIA első hivatalos tweetje elég szemtelen módon az volt, hogy:
„Sem megerősíteni, sem cáfolni nem tudjuk, hogy ez az első tweetünk.”
Sok elmélet van arról, hogy mi történt a K–129-cel.
Hogy önállósították magukat, és atombombát akartak robbantani…
Annyit tudunk, hogy robbanás történt a fedélzeten, amely miatt elsüllyedtek.
A leghitelesebb magyarázatot
egy amerikai tengerésztől hallottam.
Azt mondta, hogy a K–129 periszkópmélységre emelkedett,
hogy a dízelmotorjait a víz alól is meghajthassa,
és ekkor egy amerikai romboló véletlenül nekiütközött.
Olyan gyorsan megsemmisültek,
hogy nem volt idejük vészjelzést küldeni.
Az Azori műveletet többen botrányosnak minősítették.
Rendkívül drága művelet volt. A pontos összeg máig titkosítva van.
A becslések szerint több mint 350 millió dollárról beszélünk,
ami óriási összeg volt akkoriban.
Ez volt a hírszerzés történetének egyik legdrágább amerikai művelete.
Nem lehetett szemet hunyni a költségek felett.
A botrányosság másik oka azonban maga a célpont volt.
1975-re a K–129 már idősebb modellnek számított.
Inkább csak történelmi ereklye volt,
ezért sokan megkérdőjelezték, hogy vajon mindez jó befektetés volt-e.
Hogy a Glomar Explorer és az Azori művelet kudarcot vallott-e?
Nem, közel sem.
Végrehajtottuk a tervet. Hogy mennyire voltunk sikeresek? Nem teljes mértékben.
Nem sikerült megszerezni a nukleáris robbanófejet.
A Glomar Explorer a kaliforniai Suisun-öbölben rozsdásodott
közel 20 éven keresztül.
Az évek során a hajó elavulttá vált, ezért végül aztán leselejtezték.
Már nincs többé.
Hallottam olyat, hogy a hajó megépítését a holdra szálláshoz hasonlítják,
és számomra ez egészen fantasztikus érzés.
Mindenképpen nagy kihívás volt.
Nem tudom összehasonlítani a kettőt.
Jó lenne elhinni, hogy ilyen kaliberű dolog volt,
mivel én is a részese voltam, de ez túl nagy falat az egómnak.
A KÉMEK VILÁGA
A feliratot fordította: Gorcsa Norbert