STILLEHAVET
Under den kalde krigen brukte både USA og Sovjetunionen
ubåter med ballistiske missiler.
K-129 var en sovjetisk ballistisk missilubåt.
Ubåten sank.
Å finne en ubåt i havet er som å lete etter en nål i en høystakk.
Det ville vært en bemerkelsesverdig skatt
å få tak i en sovjetisk ubåt.
Det var det vi skulle gjøre.
CIA trenger en dekkhistorie.
De går til multimilliardæren Howard Hughes.
"Bygg et skip som kan hente opp
en sovjetisk ubåt med et atommissil."
Howard Hughes sier "ok".
En ubåt på 5000 meters dyp.
Det var helt uten sidestykke å i det hele tatt vurdere
å gjennomføre noe så ambisiøst
og å gjøre det i skjul.
Dette var på noen områder mer komplekst enn å reise til månen.
KLASSIFISERT
SPIONER: PÅ HEMMELIG OPPDRAG
PROSJEKT AZORIAN
LANGLEY I VIRGINIA I USA, CIAS HOVEDKVARTER
Jeg ble med i CIA i juni 1966.
Mitt første oppdrag var
ved Nasjonalt senter for bildeanalyse.
Jeg ble en ekspert på det.
PENSJONERT CIA-OFFISEREN
Den kalde krigen var en konkurranse
mellom Sovjetunionen og USA.
En konflikt mellom demokrati,
kapitalisme og sosialisme.
Under den kalde krigen
utviklet USA det de kalte en "triaderespons"
mot den utenlandske trusselen.
Triaden besto av ubåter, ballistiske missiler for ubåter,
og fly for å frakte våpen.
Heldigvis trykket ingen på knappen, men det var en veldig anspent periode.
USA og Sovjetunionen spionerte på hverandre.
Hovedformålet var å overvåke aktivitetene til sovjetiske ubåter
for å avdekke hva de var i stand til og hvor de var på vei.
Det var viktig å spore sovjetiske ubåter
i tilfelle en kjernefysisk utveksling skulle oppstå.
Nesten tre fjerdedeler av jordas overflate er dekket av vann,
og Amerikas to nyeste stater, Alaska og Hawaii,
ligger i Stillehavet.
Viktigst av alt,
de mektigste nasjonene i verden grenser til hav og sjøer.
Fordelingen av land og vann kan sammenlignes med et enormt sjakkbrett
med mange strategier og våpen.
Sovjetprogrammet, marineprogrammet, var veldig aggressivt.
På den tiden bygget de både overflatefartøy og ubåter.
Med utviklingen av atomvåpenet
begynte begge landene å spørre seg selv:
"Hvor kan man plassere missilene som skal bære atomstridshodet?"
Dette var et svært hemmelig program i Sovjetunionen.
Man lurte fortsatt på
hva den kjernefysiske kapasiteten for et ubåt-basert missil var.
Vi visste ikke det.
ST. PETERSBURG I SOVJETUNIONEN
Jeg er kaptein Igor Kurdin.
Jeg hadde tjenestegjort i den sovjetiske marinen i 25 år.
En av de viktigste komponentene i krig til sjøl
var ubåtene med ballistiske missiler.
Ubåter i Golf-klassen var veldig nyttige,
så vi bygde 24 av dem.
Det var en termonukleær enhet
med en missilrekkevidde på 1400 kilometer.
K-129 var en modernisert ubåt,
som var bevæpnet
med tre ballistiske raketter
med en sprengkraft på over ett megatonn.
Som et resultat av modernisering,
kunne disse missilene avfyres under vann.
En ubåt kunne i løpet av kort tid
avfyre sine tre ballistiske raketter fra 50 meters dyp.
Både Sovjetunionen og USA var interessert
i hvor hverandres ubåter var.
Sovjetunionen avfyrte rakettene under vann
og hadde motorene i rørene,
og vi anså dette som ekstremt farlig.
PETROPAVLOVSK-KAMTSJATSKIJ I SOVJETUNIONEN 25. FEBRUAR 1968
Ubåten K-129 dro fra Petropavlovsk-Kamchatsky
mot vestkysten av USA.
Ubåtens oppdrag var å patruljere
og å innta posisjon
i tilfelle det ble en kjernefysisk utveksling med USA.
Oppgaven til K-129
er å bli i et område
som tillater å skyte på mer enn ett mål.
For eksempel San Francisco,
men også andre mål på amerikansk jord.
Hvis det er militære mål,
så er jo flere mål som er innenfor K-129-missilområdet,
jo bedre.
Jeg er sønn av dr. Cherepanov.
Min far var major i medisinsk avdeling på K-129.
Jeg var ti år den gangen.
Far skulle ikke delta på dette oppdraget.
Det ble bestemt helt tilfeldighet.
Far kjente hele mannskapet.
Det var hans mannskap, hans kommandør.
Jeg kjente mange av dem.
Dette skulle være hans siste sjøreise.
STILLEHAVET 179.57 Ø OG 40.06 N
11. MARS 1968
K-129 hadde full radiostillhet.
Men den skulle sende rapporter
når den ankom kontrollpunktene.
Da vi ikke mottok rapport fra K-129,
startet marinen og Stillehavsflåtens kommando
en leteaksjon til sjøs og i lufta.
De sendte straks ut fly, ubåter
og overflatefartøy for å lete etter ubåten.
De visste det omtrentlige området for K-129,
men ikke den nøyaktige posisjonen.
Søket fortsatte. Dessverre ga det ingen resultater.
Det ble ikke gitt en offentlig uttalelse
som anerkjente tapet av ubåten og mannskapet på 98.
De sa at døde mens de utførte sin militære tjeneste.
Amerikansk etterretning ble tipset av det massive sovjet-søket.
Det var umulig å ikke legge merke til det, men de måtte finne ubåten.
USA brukte et undervanns-overvåkningssystem
som ble styrt av både marinen og luftforsvaret.
Det skulle spore bevegelsene til sovjetiske ubåter
og luftforsvaret sporet også sovjetiske missiler.
Da ulykken inntraff,
skapte det en sterk akustisk signatur
som ble fanget opp av overvåkningssystemet
som vi hadde satt opp rundt om i verden, både i Stillehavet og Atlanterhavet,
hvor vi kunne følge ubåtenes bevegelser.
USA klarte å triangulere dataen
og lokalisere vrakrestene av K-129.
Marinens svar
var å bruke en av de spesiallagde ubåtene, USS Halibut,
til å fotografere vraket på havbunnen.
USS Halibut, kom tilbake med tusenvis av bilder.
Bildene viste hvor K-129 var
og at den kunne hentes opp.
De ville se om det var noen bilder som så ned
mot et av de åpne missilrørene,
for å se om det var våpen der,
og de lette etter en gjenstand som var omtrent
tre kilometer under overflaten.
SPESIALPROSJEKTKONTOR
Jeg fikk se bildene
fordi jeg hadde ansvaret for å studere det hele.
Jeg ble fascinert av bildene.
Det var første gang jeg hadde sett noe slikt.
Det var virkelig veldig fengslende.
Jeg skrev en rapport om det der det sto:
"Det er mest sannsynlig et missil i røret."
Det var veldig følsomt.
Henry Kissinger, presidentens rådgiver,
ser bildene og sier:
"Jeg vil ha atomstridshodet som er på det tredje missilet."
Oppgaven med å legge en plan for å hente opp K-129
ble gitt til marinen.
Marinen utviklet en plan,
men den planen ble ikke ansett som gjennomførbar.
Så i 1969 fikk CIA jobben.
John Parangosky, en CIA-yrkesoffiser,
ble bedt om å samle et team for å gjøre det,
og han ble det vi kaller "programsjef"
for prosjektet som fikk navnet "Azorian".
Målet med Prosjekt Azorian
var å heve den angitte delen av K-129
for å hente ut de verdifulle gjenstandene man trodde var om bord,
som var blant annet atomstridshoder og missiler og kryptografisk utstyr.
Å studere atomvåpen var
den viktigste etterretningsoppgaven.
De kunne også få tak i
våre hemmelige koder for radiokommunikasjon
ved å anvende et hurtigsystem.
Alle de hemmelige kodene.
De kunne lese de hemmelige dokumentene, telegrammene,
og få en ganske god oversikt
over vår taktikk, spesielt for ubåtene.
K-129 var et krigsskip.
Å hente opp et krigsskip er ulovlig etter internasjonal lov.
Det var en risikabel operasjon.
CIA kontakter et selskap kalt Global Marine.
Global Marine bygger skip som borer etter olje på havbunnen.
CIAs mål var å hente opp K-129.
Det krevde tusenvis av mennesker for å gjøre det,
og utvikling av en enorm teknologi.
Så dekkhistorien som CIA valgte i 1969,
var å si at det var dypvannsboring.
CIA valgte Howard Hughes som ansikt for operasjonen.
Han har allerede et eksisterende forhold til CIA.
Han hadde vært en forsvarsentreprenør i årevis,
men ifølge avklassifiserte dokumenter,
inkluderte det å gi dekkoperasjoner til CIA-ansatte som arbeidet utenlands.
Tanken var at bare én person, Howard Hughes, en eksentrisk,
ville bli ansett å være gal nok til å påta seg dette,
dypvannsboring, en industri som ikke eksisterte.
Det ga en enorm publisitet.
I avisoverskriftene sto det:
"Howard Hughes starter med dypvannsboring."
Fantastisk.
Det var en genial dekkhistorie, og den virket.
SJEFINGENIØR
Jeg var involvert i Glomar Explorer fra start til slutt,
fra 1970 til 1975.
Det var en utfordring. Ingeniører elsker det,
så jeg gledet meg til å være en del av det.
Vi bygde et skip. Det ble 600 meter og veide 63 000 tonn.
Det var mye annet å gjøre enn å bygge skipet.
De måtte bygge et bergingsfartøy.
De måtte sørge for at materialene
som ble brukt i bergingsfartøyet var sterke nok.
I metallurgi er det en avveining mellom evnen noe har til å bøye seg
og dens evne til å være sterk.
Actionen foregikk under dekk.
Der var et enormt månebasseng,
hvor bergingsfartøyet var,
som ble designet til å dykke ned for å hente opp ubåten,
og deretter skulle ubåten oppbevares der.
Når skipet var ferdig,
forlot det Philadelphia og seilte ned
gjennom Magellanstredet for å komme til Long Beach.
HAVNEOMRÅDE E, LONG BEACH I CALIFORNIA 30. SEPTEMBER 1973
Skipet ankom fra Pennsylvania til Long Beach.
Den la til kai ved siden av Hughes flybåt.
Det var perfekt.
Howard Hughes ble valgt av mange grunner.
Firmaet hans, Hughes Tool, var privateid.
Man måtte ikke svare til aksjonærer, ingen rapporter til Verdipapirtilsynet.
Så det var en perfekt svart boks.
LOS ANGELES I USA 6. JUNI 1974
Men det ble begått et innbrudd på et Hughes-eid lager i Los Angeles.
Innbruddstyvene skal ha stjålet tusenvis av dollar i verdisaker,
men mest papirer.
Blant papirene var det et memo
som ble skrevet av en av Hughes sine assistenter i 1970,
og i memoet sto det skrevet til Hughes
at CIA hadde spurt Hughes om å hente opp en sovjetisk ubåt,
og forklarte nøyaktig hva CIA ønsket at Hughes skulle gjøre,
og hva operasjonen var og ba om Hughes' godkjennelse.
CIA og Colby var bekymret for memoet,
fordi hvis det ikke dukket opp,
ville dekkhistorien bli avslørt.
STILLEHAVET 179,57 Ø OG 40,06 N
Målet var i den nordlige delen av Stillehavet.
Selve operasjonen måtte gjennomføres på en tid av året
da havet var roligst.
Da Glomar Explorer nådde området,
fattet sovjeterne umiddelbart mistanke.
De sendte et skip for å observere.
Det var tåkete.
Vi så ingenting, og når sikten ble bedre
ettersom tåken lettet, så vi et nydelig hvitt skip
med en haug med radomer på.
Vi identifiserte det som Chesma, et russisk skip,
og det holdt seg i området rundt oss.
De åpnet dørene bak på skipet,
og et lite helikopter dukket opp.
Glomar Explorer hadde en helikopterplattform.
De ønsket ikke at det sovjetiske helikopteret skulle lande,
så de tok esker og alt de kunne finne
og fylte helikopterdekket på Glomar,
slik at helikopteret ikke kunne lande.
Skipet var ubevæpnet,
uten eskorte og alene midt på Stillehavet.
Det er tilsynelatende et kommersielt skip.
Det faktum at det var et sovjetiske fartøy i nærheten,
gjorde at mannskapet følte seg sårbare.
En bekymring var at sovjeterne var uforutsigbare,
spesielt noen av skipoperatørene deres,
Det var en sjanse for at de kunne bestemme seg for
å kollidere med skipet "ved et uhell".
Sovjetunionen var veldig interessert i skipet.
Dekket var at det var last til boringen.
De ville anta at det stemte,
og ikke føle at det var en trussel.
De konkluderte med at Glomar Explorer
utførte dypvannsboring
for å utvinne nyttige fossiler eller råolje.
De rapporterte dette inn og forlot området.
På dette tidspunktet trodde man ikke at russerne visste…
Boringen så ut til å ha gått bra.
Og så kom det en slepebåt.
Det var en slepebåt fra den russiske marinen.
Det så ikke ut som om den var en trussel utenom at den sto i veien et par ganger,
bare for å plage oss.
De kom innom med et par dagers mellomrom,
stilte seg tett på og så om vi gjorde noe.
Vi åpnet ikke måleinstrumentene og senket utstyret før de la seg til.
De ble værende hele tiden mens vi jobbet.
Kloen, som het Clementine,
hadde kameraer og lys,
så de kunne overvåke nøyaktig hva som skjedde.
Clementine beveger seg nedover.
Folk håpet at de ville lykkes.
Da vi skulle hente opp ubåten,
gikk alt bra.
Klørne gikk under ubåten og ned i havbunnen.
Bunnen var hardere enn de forventet.
Så de ringte oss
og ba oss løfte den til overflaten.
Vi var veldig engstelige.
"Hvis vi får ubåten inn i skipet vårt, hva har vi?"
Hovedspørsmålet var stråling.
Ubåten hadde tre atommissiler,
to atomtorpedoer.
De hadde vært under trykk på 500 meters dyp i et par år,
pluss saltvannet.
Hva var effekten av det miljøet på et atomstridshode?
Ingen visste det,
særlig fordi vi ikke visste så mye om sovjetiske atomstridshoder.
Det var enkeltpersoner om bord
som var sprengningseksperter og desarmeringseksperter,
som var trent til å sørge for at våpnene,
hvis de ble hentet opp, ikke eksploderte.
En morgen var vi på messen.
Jeg hadde et møte med karene mine da jeg kjente at det ristet,
det var som et lite jordskjelv, eller som om noe traff oss i siden.
Vi forsto at noe hadde gått galt.
Jeg dro til kontrollrommet. De sa: "Alt går bra her."
Så innså noen at det var gamle bilder.
De trykket på oppdateringsknappen og innså at deler av ubåten hadde falt av.
Vi hadde tolv multipleks-kameraer på bergingsfartøyet.
Vi kunne avlese vekten vi hadde igjen,
og vi hadde mistet tusen tonn.
Vi mistet den delen av ubåten vi ønsket,
den med missilene,
men vi hadde fortsatt en stor del av baugen igjen,
så vi bare fortsatte videre.
Det russiske marinefartøyet
blåste i hornet tre ganger,
som betyr farvel, og så seilte de bort.
De fikk kun 38 fot inn i Glomar Explorer.
Det ballistiske missilet som Kissinger ønsket falt til havbunnen,
med den andre delen av ubåten.
Det var en suksess og en fiasko på samme tid.
Det amerikanske eksperter tror var om bord på ubåten,
den informasjonen er avklassifisert.
Det de fant, har ikke blitt avklassifisert.
Vi hadde trent på å demontere ting,
kategorisere dem og tørke dem.
De fant deler av seks lik.
Likene ble fjernet fra ubåten,
begravd til sjøs ved Glomar Explorer.
STILLEHAVET 4. SEPTEMBER 1974
Denne gudstjenesten er i ære for Viktor Lokhov,
Vadim Kostyushko, Valentin Nosachev,
og tre andre uidentifiserte fra mannskapet på den sovjetiske ubåten
som døde i mars 1968 i Stillehavet.
CIA-offiserer var forberedt på å begrave levningene
i samsvar med Genèvekonvensjonene,
på en respektfull måte,
i tilfelle sovjeterne skulle stille spørsmål.
Dette var en operasjon med veldig høy innsats.
Man ønsket å begrave levningene på en respektfull måte
og følge konvensjonene,
for å kunne svare på bekymringer sovjeterne måtte ha.
Ja, jeg har sett videoen.
Det eneste jeg ville endret,
er at det ble gjort av amerikanske sjømenn.
HAVNEOMRÅDE E, LONG BEACH I CALIFORNIA 21. SEPTEMBER 1974
Informasjonsuthentingen fra ubåten startet umiddelbart.
Etter en dekkoperasjon av denne størrelsen
er det alltid et spørsmål om det var verdt det.
"Fikk vi verdifulle resultater?"
Resultatet av Operasjon Azorian var av stor betydning
for den amerikanske flåten.
Det hjalp dem nok til å avdekke
teknologien som ble brukt på russiske ubåter.
Rett etter at Glomar Explorer kom tilbake til USA,
begynte CIA å planlegge å dra tilbake med Glomar Explorer
og hente opp den delen av ubåten som falt av,
for å få atomstridshodet fra det tredje missilet.
Prosjektet startet umiddelbart.
De tok bilder av havbunnen,
av hvordan den delen av ubåten så ut, og de laget planer.
Det skulle bli et veldig vellykket oppdrag,
og alle var veldig gira på å hente opp delen som falt.
Det ble kalt "Matador".
Kostnadene var så høye
at CIA kontaktet Henry Kissinger for å bekrefte
at prosjektet skulle fortsette,
og Mr. Kissinger svarte:
"Ja, vi mener at prosjektet er verdt kostnaden."
Men tidlig i februar 1975
lekket LA Times en historie om forbindelsen mellom Hughes og CIA,
og det faktum at de gikk etter en sunket ubåt.
Dette ble avslørt på grunn av noe som skjedde flere måneder tidligere.
Det ble begått et innbrudd på et Hughes-eid lager i Los Angeles.
Etterforskningen lekker,
og i februar 1975,
publiserer to reportere for Los Angeles Times
den første beskrivelsen av prosjektet.
CIA ville bringe pressen til taushet,
i håp om at USA kunne fortsette operasjonen.
Seymour Hersh kommer med en troverdig beskrivelse
på forsiden av New York Times dagen etter, den 19. mai.
Så nå er operasjonen avslørt.
Så snart det skjedde,
innen ti dager etter at avisen ble publisert,
plasserte sovjeterne et skip på stedet som Glomar hadde operert
og sirklet rundt området for å sørge for at ingen kom tilbake.
President Ford sa: "Basert på det, drar vi ikke tilbake."
Slik ble det.
Slik ble det hele avsluttet.
Det er fortsatt mange mysterier rundt Azorian-prosjektet.
Ting vi ikke vet.
Et av mysteriene er hva USA hentet opp,
og den informasjonen er ikke avklassifisert.
Den beste kilden vi har
er en fransk utgave av William Colbys memoarer,
som ble publisert utenfor rekkevidden til CIA-sensorene.
Og ifølge den,
har ikke USA hentet opp den delen de var ute etter.
Det er tre atommissilstridshoder på bunnen av Stillehavet.
Ett av dem er intakt.
Har noen dratt tilbake? Nei.
CIA kommenterte det aldri. Det var den største hemmeligheten.
Responsen som ble utviklet
på forespørsler om informasjon angående prosjekt Azorian,
var å verken bekrefte eller avkrefte.
"Verken bekrefte eller avkrefte", har blitt en del av vår kultur i dag.
Det er en av de store arvene fra Azorian-prosjektet,
som ble kjent som "Glomar-responsen",
som den amerikanske regjeringen har brukt i årevis.
Den første tweeten fra CIA-kontoen var artig nok:
"Vi kan verken bekrefte eller avkrefte at dette er vår første tweet."
Det er mange teorier om hva som skjedde med K-129.
At det gikk galt og noen prøvde å utløse en kjernefysisk enhet om bord,
men vi vet
at den hadde en form for indre eksplosjon og sank.
Den mest realistiske versjonen
er den jeg ble fortalt
av en amerikansk offiser fra et overflatefartøy.
K-129, sett under periskopet,
befant seg i grunt farvann for en dieselubåtoperasjon
og ble bevisst truffet av et amerikansk krigsskip.
Ødeleggelsen av selve ubåten gikk så fort
at de ikke hadde ikke tid til å sende ut et nødsignal.
Mange kritikere mente at Azorian var skandaløs.
Det var en kostbar operasjon.
Det nøyaktige tallet er fortsatt klassifisert.
Anslagene er på rundt 350 millioner dollar og oppover,
og det var et stort tall på den tiden.
Et av de dyreste forsøkene på informasjonsinnhenting i USAs historie,
så kostnad var en faktor.
Målet i seg selv er også en faktor.
I 1975 var K-129 et eldre fartøy.
Det var en historisk relikvie,
og mange stilte spørsmål om det var en klok investering.
Var Glomar Explorer, prosjekt Azorian en fiasko?
Nei, det var ikke en fiasko.
Vi klarte det.
Var det vellykket?
Bare delvis.
Vi klarte ikke å få tak i atomstridshodet.
Glomar Explorer ble satt på land i Suisun Bay i California,
i rundt 20 år.
Skipet ble gammelt og utdatert og solgt som skrap.
Det er borte.
Jeg har hørt at folk sammenligner Glomar Explorer med å dra til månen,
og for meg
er det ganske fantastisk også.
Det var helt klart utfordringer.
Jeg kan ikke sammenligne dem.
Det er fint å tenke det var slik, siden jeg var en del av det,
men egoet lar meg ikke gå så langt.
SPIONER: PÅ HEMMELIG OPPDRAG
Tekst: Veronika Mathisen