OCEANUL PACIFIC 1968
În timpul Războiului Rece, atât SUA, cât și Uniunea Sovietică,
au utilizat submarine cu rachete balistice.
K-129 era un submarin sovietic cu rachete balistice.
Acesta s-a scufundat.
Să găsești un submarin în ocean e ca și cum ai căuta acul în carul cu fân.
Ar fi cu adevărat remarcabil
să poți pune mâna pe un submarin sovietic.
Și asta ne-am propus.
CIA are nevoie de o poveste de acoperire.
Apelează la Howard Hughes, un multimiliardar.
„Construiește o navă care să recupereze un submarin sovietic cu rachete nucleare.”
Howard Hughes zice: „Bine.”
Un submarin la 4.900 de metri adâncime.
Era fără precedent chiar să te gândești
să faci ceva atât de ambițios
și s-o faci în secret.
În unele privințe, a fost mai complicat decât să aselenizezi.
AGENȚIA CENTRALĂ DE INFORMAȚII
SECRETIZAT
OPERAȚIUNI DE SPIONAJ
PROIECTUL AZORIAN
LANGLEY, VIRGINIA, SUA SEDIUL CIA
Am intrat în CIA în iunie 1966.
Prima mea sarcină a fost
la Centrul Național de Interpretare Fotografică.
Am devenit un expert în asta.
OFIȚER CIA
Războiul Rece a fost, în principal, o competiție
între Uniunea Sovietică și Statele Unite.
Practic, un conflict între democrație,
capitalism și socialism.
În timpul Războiului Rece,
Statele Unite au dezvoltat ceea ce numeau „Reacția Triadei” la amenințarea externă.
Triada era formată din submarine, rachete balistice lansate de submarine
și avioane pentru furnizarea armelor.
Din fericire, nimeni n-a apăsat butonul, dar a fost o perioadă foarte tensionată.
Statele Unite și Uniunea Sovietică se spionau reciproc.
Obiectivul principal era monitorizarea activităților submarinelor sovietice,
pentru a stabili ce capacități au, încotro se îndreaptă.
Era important să urmărească submarinele sovietice
în cazul unui schimb nuclear.
Circa 3/4 din suprafața Terrei sunt acoperite de apă,
iar două state noi americane, Alaska și Hawaii, sunt în mijlocul Pacificului.
Și mai ales,
cele mai puternice națiuni din lume mărginesc oceanele și mările.
Această dispunere de pământ și apă e asemănată cu o tablă gigantică de șah,
cu multe strategii și multe arme.
Programul sovietic naval era foarte agresiv.
Pe atunci construiau atât nave de suprafață, cât și submarine.
Odată cu dezvoltarea armei nucleare,
ambele țări au început să se întrebe:
„Unde vă puteți dispune rachetele purtătoare de focoase nucleare?”
Acesta era un program strict secret în Uniunea Sovietică.
Și încă a rămas întrebarea,
care era capacitatea nucleară a rachetei lansată de un submarin?
Nu știam asta.
ST. PETERSBURG, UNIUNEA SOVIETICĂ
Sunt căpitan clasa întâi, Igor Kurdin.
Timp de 25 de ani am lucrat în flota rusă de submarine.
A devenit clar că una dintre principalele componente ale războiului pe mare
trebuie să fie submarinele cu rachete balistice nucleare.
Submarinele din clasa Golf s-au dovedit a fi foarte reușite,
așa că am construit 24 de bucăți.
Era o unitate termonucleară
cu o rază de acțiune de 1416 km.
K-129 era un submarin modernizat,
care era prevăzut
cu un set de trei rachete balistice,
având o încărcătură de peste o megatonă.
Și, cel mai important lucru, ca urmare a modernizării,
a fost că aceste rachete puteau fi lansate de sub apă.
De la adâncimea de 45 de metri, într-un timp foarte scurt,
un submarin putea lansa cele trei rachete balistice.
Atât Uniunea Sovietică, cât și Statele Unite voiau să știe
unde sunt submarinele celeilalte.
Uniunea Sovietică și-a lansat submarinele cu rachete
și a turat motoarele la maximum,
iar noi am considerat că e foarte periculos.
PETROPAVLOVSK, UNIUNEA SOVIETICĂ 25 FEBRUARIE 1968
Submarinul K-129 a plecat din Petropavlovsk
și se îndrepta spre Coasta de Vest a SUA.
Misiunea lui era să patruleze
și să ocupe o poziție
în cazul unui schimb nuclear cu Statele Unite.
Sarcina submarinului K-129
era să stea într-o zonă
care-i permitea să tragă în mai multe ținte.
De exemplu, San Francisco,
dar și alte ținte de pe teritoriul Statelor Unite.
Dacă există obiective militare,
cu cât sunt mai multe ținte
în raza rachetelor de pe K-129, cu atât mai bine.
Sunt fiul medicului Cherepanov
și tata, căpitan clasa a treia,
a fost șeful serviciilor medicale pe submarinul K-129.
Aveam zece ani pe atunci.
Tata nu trebuia să fie trimis în misiune.
Așa s-a nimerit. Au decis întâmplător.
Tata cunoștea toată echipa, desigur.
Era echipajul lui, comandantul lui.
I-am cunoscut pe mulți dintre ei.
Această misiune trebuia să fie ultima sa călătorie pe mare.
OCEANUL PACIFIC CENTRAL 179,57E CU 40,06N
11 MARTIE 1968
K-129 nu emitea nimic pe radio.
Dar trebuia să trimită rapoarte
când ajungea la punctele de control.
Când n-am primit raportul radio de control de la K-129,
comandamentul Marinei și mai ales cel al Flotei Oceanului Pacific,
au lansat o operațiune de căutare, inclusiv nave și avioane de căutare.
Au trimis imediat avioane, submarine
și nave de suprafață să caute submarinul.
Știau zona aproximativă pentru K-129, dar nu o poziție exactă.
Căutarea a continuat. Din păcate, fără rezultat.
Nu a existat nicio declarație oficială care să recunoască
pierderea submarinului și moartea a 98 de membri ai echipajului.
Au spus doar că au murit la datorie.
Intensele căutări ale sovieticilor au alertat serviciile americane.
Nu puteau să nu vadă, dar mai greu era să localizeze submarinul.
Pentru asta, Statele Unite au folosit sistemul de supraveghere subacvatică,
operat atât de Marină, cât și de Forțele Aeriene,
sistem care urmărea mișcările submarinelor sovietice,
dar și rachetele sovietice, din perspectiva Forțelor Aeriene.
Când a avut loc accidentul,
s-a creat o semnătură acustică puternică,
detectată de rețeaua de supraveghere subacvatică
pe care o aveam în toată lumea,
atât în Pacific, cât și în Atlantic,
cu ajutorul căreia urmăream submarinele.
SUA au reușit să trianguleze datele
pentru a localiza foarte precis rămășițele K-129.
Reacția Marinei
a fost să folosească un submarin special configurat,
USS Halibut, ca să fotografieze rămășițele de pe fundul oceanului.
USS Halibut s-a întors cu mii de fotografii.
Acestea arătau faptul că K-129
era într-o stare și poziție recuperabile.
Voiau să vadă dacă puteau capta imagini
dinspre unul dintre tuburile deschise ale rachetelor,
să vadă rachetele sau focoasele
și căutau un obiect care era la aproximativ
cinci kilometri sub suprafață.
BIROUL DE PROIECTE SPECIALE
Mi s-a permis să văd fotografiile
pentru că responsabilitatea mea era să le analizez mai bine.
M-au fascinat fotografiile.
Era prima dată când vedeam așa ceva.
Erau captivante.
Am scris un raport despre asta, care suna cam așa:
„Probabil e o rachetă în tub.”
Era un subiect sensibil.
Henry Kissinger, consilierul președintelui,
vede fotografiile și spune:
„Vreau focosul de la a treia rachetă.”
Inițial, sarcina de a elabora un plan de recuperare a K-129
a fost dată Marinei americane.
Marina a dezvoltat un plan,
dar s-a considerat că nu e fezabil.
Așa că, în 1969, sarcina i-a revenit Agenției Centrale de Informații.
John Parangosky, ofițer CIA de carieră,
a fost rugat să selecteze o echipă în acest sens,
iar el a devenit ceea ce noi numim „manager de program”
pentru proiectul care a primit numele „Azorian”.
Obiectivul proiectului Azorian
era să ridice partea vizată a K-129
pentru a recupera obiectele valoroase despre care se credea că sunt la bord,
care includeau focoase nucleare, rachete și echipament criptografic.
Studierea armelor nucleare a fost dintotdeauna
prima sarcină a serviciilor de informații.
În al doilea rând, puteau obține
coduri secrete pentru conexiuni radio,
inclusiv folosirea unui sistem de acțiune rapidă.
Toate codurile secrete.
Puteau citi aceste documente secrete, telegramele,
și puteau afla destul de multe
despre tactica flotei noastre, mai ales a submarinelor.
K-129 era o navă de război.
Recuperarea uneia e ilegală, conform legislației internaționale.
A fost o operațiune foarte riscantă.
LOS ANGELES, STATELE UNITE NOIEMBRIE 1969
CIA merge la o companie numită Global Marine.
Global Marine construiește nave care forează fundul oceanului,
căutând petrol.
Obiectivul CIA era să recupereze K-129.
Pentru asta era nevoie de sute, mii de oameni
și dezvoltarea unor tehnologii masive.
Deci, povestea de acoperire pe care CIA a ales-o în 1969
a avut rolul să ascundă acțiunea sub acoperirea
unei exploatări miniere pe fundul oceanului.
Pentru fațada operațiunii, CIA l-a ales pe Howard Hughes.
Are o relație preexistentă cu agenția americană de informații.
Fusese furnizor de servicii de apărare mulți ani,
dar conform documentelor declasificate,
erau incluse și aranjamente de acoperire pentru agenții CIA din străinătate.
Iar ideea era că doar o singură persoană, Howard Hughes, un excentric,
putea fi destul de nebun să întreprindă ceva
în forarea oceanelor, o industrie care nu exista atunci.
Acest lucru a atras imediat atenția presei.
Erau titluri în ziare:
„Howard Hughes începe forarea pe fundul mării.”
Fantastic.
A fost o poveste genială și a funcționat.
INGINER-ȘEF, GLOMAR EXPLORER
Am lucrat cu Glomar Explorer de la început până la final,
din 1970 până în 1975.
A fost o provocare. Inginerii adoră provocările,
așa că abia așteptam să mă implic.
Am construit o navă. A ajuns la 182 de metri lungime
și o greutate de 63.000 de tone.
Erau multe de făcut în afară de această navă.
Au făcut un vehicul de captură.
Trebuiau să se asigure că materialele
folosite în vehiculul de captură erau rezistente.
În metalurgie, există un compromis între capacitatea de a îndoi ceva
și capacitatea de a fi puternic la limită.
Sub punte era locul unde se petrecea acțiunea
și includea un bazin imens
care adăpostea vehiculul de captură
care a fost proiectat să coboare cinci kilometri ca să ridice submarinul
și, probabil, urma să adăpostească submarinul după recuperare.
După ce nava a fost terminată,
a plecat din Philadelphia și a trebuit să treacă prin strâmtoarea Magellan
spre Long Beach, portul natal.
DANA E, LONG BEACH, CALIFORNIA, SUA 30 SEPTEMBRIE 1973
Nava a sosit din Pennsylvania în Long Beach.
Ciudat, era un doc chiar lângă hidroavionul lui Hughes.
Era logic.
Howard Hughes a fost ales din mai multe motive.
Compania lui, Hughes Tool, era privată.
Nu dădea socoteală acționarilor,
nu avea de raportat Comisiei de Valori.
Deci era o cutie neagră perfectă.
LOS ANGELES, STATELE UNITE 6 IUNIE, 1974
Dar a avut loc un jaf nocturn într-un depozit al lui Hughes din Los Angeles.
Hoții au furat bunuri în valoare de mii de dolari,
dar mai ales hârtii.
Acele hârtii includeau o notă
care a fost scrisă de un asistent al lui Hughes în 1970,
iar asistentul îi explica lui Hughes prin acea notă
că CIA îl abordase pe Hughes pentru a ridica un submarin sovietic
și povestea exact ce voia CIA de la Hughes,
care era operațiunea și cerea aprobarea lui Hughes.
CIA și Colby erau îngrijorați de notă,
pentru că, dacă rămânea dispărută,
programul și acoperirea vor fi distruse.
PACIFICUL DE NORD 179.57E CU 40.06N
Ținta era localizată în Oceanul Pacific de Nord.
Operațiunea trebuia să se desfășoare într-o perioadă a anului
când oceanul era foarte calm.
Imediat ce Glomar Explorer a ajuns în zonă,
sovieticii au intrat imediat la bănuieli.
Au trimis o navă de observare.
Era ceață.
Nu vedeam nimic și, pe măsură ce se lumina,
când ceața s-a risipit, am văzut o navă albă, frumoasă,
cu multe cupole radar.
Am identificat-o ca fiind Chasma, o navă rusească,
care își menținea poziția față de noi.
Au deschis porțile de la pupa
și a apărut un elicopter mic.
Exploratorul Glomar avea un heliport.
Nu-și doreau să aterizeze elicopterul sovietic,
așa că au luat imediat cutii, ambalaje, orice au găsit,
au umplut puntea elicopterului de pe Glomar
ca elicopterul sovietic să nu aterizeze.
Nava nu avea armament,
nu era escortată și era singură în mijlocul Oceanului Pacific.
Părea o navă comercială.
Prin faptul că erau nave sovietice în apropiere,
mulți membri ai echipajului s-au simțit vulnerabili.
O preocupare era că sovieticii erau imprevizibili,
mai ales unii dintre operatorii lor,
și era posibil ca ei să decidă
să lovească „din greșeală” nava.
Uniunea Sovietică era foarte interesată de navă.
Acoperirea era un vehicul minier.
Deci, ar trebui să presupună că asta era și să nu o considere o amenințare.
Au ajuns la concluzia că Glomar Explorer
lucra în ape adânci
cu scopul de a extrage combustibili fosili sau țiței,
lucru pe care l-au raportat comandantului și au părăsit zona.
În acest moment, nu se credea că rușii știau
că activitatea minieră părea să fi decurs bine.
Apoi a venit remorcherul.
Era un remorcher, dar era al Marinei Ruse.
Nu părea a fi o amenințare, în afară de a ne sta în cale,
ceea ce a făcut de câteva ori, doar ca să ne hărțuiască.
Apoi veneau la câteva zile,
se apropiau mult de noi să vadă dacă facem ceva.
N-am deschis ecluzele și n-am coborât dispozitivul până n-au oprit,
iar ei au stat pe lângă noi în timp ce noi coboram.
Gheara, numită Clementine,
avea camere și lumini montate pe ea,
așa că puteau monitoriza exact ce se întâmpla.
Deci Clementine coboară.
Oamenii sperau că vor reuși.
Când am coborât să luăm submarinul,
totul mergea bine.
Ghearele au intrat sub submarin în fundul oceanului.
Fundul era mai tare decât anticipaseră.
Apoi ne-au chemat
și ne-au spus să preluăm controlul pentru a-l ridica la suprafață.
Era un nivel ridicat de neliniște.
„Dacă ridicăm submarinul în nava noastră, cu ce ne alegem?”
Marea problemă erau radiațiile.
Submarinul avea trei rachete nucleare,
două torpile nucleare.
Acestea erau sub presiune la cinci mii de metri de câțiva ani,
plus apa sărată.
Care era efectul acelui mediu asupra unui focos nuclear?
Nimeni nu știa,
mai ales că nu știam prea multe despre focoasele nucleare sovietice.
Erau oameni la bord
experți în demolare și dezamorsare,
care au fost instruiți să se asigure că armele,
dacă erau recuperate, nu explodau.
Într-o dimineață eram în sala de mese.
Aveam o întâlnire cu băieții mei și am simțit o zdruncinătură,
ca un mic cutremur,
sau ca și cum o barjă ne-ar fi lovit din lateral.
Am știut imediat că ceva nu e bine.
Am mers în sala de control a elevatoarelor și mi-au zis că totul e bine.
Apoi cineva și-a dat seama că sunt imagini vechi,
cineva a apăsat butonul de reîncărcare și au înțeles
că o parte din submarin se rupsese.
Aveam 12 camere pe vehiculul de captură și erau pe canale multiplexe.
Am putut citi greutatea pe care mai aveam și pierduserăm cam o mie de tone.
Pierduserăm partea principală a submarinului,
cea cu rachetele,
dar încă aveam o secțiune de vreo 12 metri din proră,
așa că am continuat s-o ridicăm.
Apoi, nava rusească
a fluierat de trei ori,
care e semnalul de rămas-bun pe mare și a plecat.
În Glomar Explorer au adus doar 11 metri de submarin.
Racheta balistică dorită de Kissinger a căzut pe fundul oceanului,
odată cu cealaltă parte a submarinului.
A fost un succes și un eșec în același timp.
Informația despre ceea ce credeau experții americani că era la bordul submarinului
a fost declasificată.
Ce au recuperat nu a fost.
Ne antrenaserăm să dezmembrăm piesele,
să le clasificăm, să le uscăm.
Au găsit bucăți din șase cadavre.
Aceste cadavre au fost recuperate,
scoase din submarin
și înmormântate în mare, în locul unde se afla Glomar Explorer.
OCEANUL PACIFIC 4 SEPTEMBRIE 1974
Această slujbă are loc în onoarea lui Viktor Lokhov,
Vadim Kostyushko, Valentin Nosachev
și alți trei marinari sovietici neidentificați
care au murit în martie 1968 în Oceanul Pacific de Nord.
Ofițerii CIA s-au pregătit să înmormânteze rămășițele pământești
conform convențiilor de la Geneva,
și s-o facă respectuos,
în caz că sovieticii vor pune întrebări,
fiindcă a fost o operațiune foarte importantă.
Așa că trebuiau înmormântate într-un mod respectuos
respectând convențiile,
pentru a răspunde oricăror îngrijorări ale sovieticilor.
Da, am văzut filmarea.
Și singurul lucru pe care îl regret
e că a fost făcută de americani.
DANA E, LONG BEACH, CALIFORNIA 21 SEPTEMBRIE 1974
Exploatarea submarinului a început imediat.
După o operațiune secretă de o asemenea amploare,
mereu se pune întrebarea dacă a meritat.
„Am obținut ceva de valoare?”
Categoric, rezultatul operațiunii Azorian
era esențial pentru flota SUA.
Probabil i-a ajutat să descopere
tehnologia din spatele submarinelor rusești.
Imediat după ce Glomar Explorer s-a întors în Statele Unite,
CIA a început să plănuiască să se întoarcă cu Glomar Explorer
și să recupereze acea secțiune a submarinului care se rupsese,
s-o ridice și să ia focosul nuclear de la a treia rachetă.
Proiectul a început imediat.
Au făcut fotografii pe fundul oceanului,
să vadă cum arăta partea aia a submarinului, așa că au conceput tabele.
Urma să fie o misiune reușită
și toți erau entuziasmați că se vor întoarce după bucata lipsă.
Se numea „Matador”.
Factorii de cost au determinat
agenția să apeleze la Henry Kissinger pentru confirmarea
continuării proiectului,
iar dl Kissinger l-a revalidat spunând:
„Da, credem că acest proiect merită aceste costuri.”
Dar, la începutul lunii februarie 1975,
ziarul LA Times a publicat o poveste despre legătura dintre Hughes și CIA
și despre faptul că urmăreau un submarin scufundat.
Motivul pentru care a fost dezvăluit totul era legat de evenimente anterioare,
când a avut loc un jaf la un depozit deținut de Hughes în Los Angeles.
Ancheta iese la iveală
și, în februarie 1975,
doi reporteri locali de la Los Angeles Times
publică prima relatare trunchiată a proiectului.
CIA RIDICĂ UN SUBMARIN
CIA trebuia să închidă gura presei
în speranța că Statele Unite vor continua operațiunea.
Seymour Hersh continuă cu o relatare credibilă
pe prima pagină a New York Times în dimineața următoare, pe 19 mai.
Deci, în acest moment, operațiunea e devoalată.
Imediat după aceea,
în zece zile după ce ziarul a ajuns în chioșcuri,
sovieticii au trimis o navă în locul unde opera Glomar
și au încercuit zona, asigurându-se că nu se mai întoarce nimeni.
Președintele Ford a spus:
„În aceste condiții, nu ne întoarcem.”
Nu am făcut-o.
Deci iată cum s-a terminat și de ce.
Există multe mistere legate de Proiectul Azorian.
Nu știm multe.
Unul dintre ele se referă la ce au adus Statele Unite.
Aceste informații n-au fost declasificate.
Cea mai bună sursă
e ediția în franceză a memoriilor lui William Colby,
care a fost publicată fără să fi fost atinsă de cenzorii CIA.
Conform acesteia,
SUA n-au recuperat toată secțiunea submarinului.
Sunt trei focoase de rachete nucleare pe fundul Pacificului de Nord.
Unul e intact.
S-a întors cineva acolo? Nu.
CIA n-a făcut niciun comentariu.
A fost secretul secretelor.
Răspunsul la cererile de informații despre Proiectul Azorian
a fost că nu confirmă și nu negăm raportul.
Acest limbaj: „nu confirmăm, nici nu negăm”
a devenit parte din cultura noastră.
E una dintre moștenirile majore ale Proiectului Azorian,
cunoscut drept „Răspunsul Glomar”,
pe care guvernul american l-a folosit ani de zile.
Primul tweet de pe contul CIA a fost, în glumă:
„Nu putem să confirmăm, nici să negăm că e primul nostru tweet.”
Sunt multe teorii despre ce s-a întâmplat cu K-129,
cum că a luat-o razna și cineva a încercat să detoneze un dispozitiv nuclear
dar știm cu siguranță
că a suferit o explozie internă și s-a scufundat.
Cea mai realistă versiune
e cea pe care mi-a spus-o
un ofițer american de pe o navă de suprafață.
Că K-129, sub periscop,
era în ape mici pentru o operațiune subacvatică
și a fost lovit fără intenție de o navă de suprafață, un distrugător american.
Distrugerea submarinului a fost atât de rapidă,
încât n-au avut timp să trimită un semnal de urgență.
Mulți critici au considerat că Proiectul Azorian e scandalos,
că a fost costisitor.
Cifra exactă rămâne clasificată și azi.
Se estimează cifra de 350 de milioane de dolari.
Era o sumă mare la acea vreme.
Unul dintre cele mai costisitoare eforturi din istoria spionajului,
deci a fost un factor de cost.
Dar celălalt lucru era legat de ținta în sine.
În 1975, K-129
era o navă veche.
Era o relicvă istorică
și mulți s-au întrebat dacă a fost o investiție înțeleaptă.
Glomar Explorer, Proiectul Azorian, a fost un eșec?
Nu a fost un eșec.
Am reușit.
A avut succes?
Doar parțial.
Nu a reușit să obțină focosul nuclear.
Glomar Explorer a fost inactivat în California, în Golful Suisun,
în urmă cu circa 20 de ani.
Acum nava devine veche, depășită și se vinde la fier vechi.
Nu mai e.
Am auzit că oamenii compară Glomar Explorer cu aselenizarea,
iar pentru mine,
e fantastic.
Au fost provocări.
Nu le pot compara.
Îmi place să cred că a fost așa, fiindcă am fost implicat personal,
dar egoul nu mă lasă să merg așa departe.
OPERAȚIUNI DE SPIONAJ
Subtitrarea: Marcel Negrău