STILLA HAVET 1968
Under kalla kriget
utplacerade både USA och Sovjetunionen ubåtar med ballistiska robotar.
K-129 var en sovjetisk ubåt med ballistiska robotar.
Ubåten sjönk.
Att hitta en ubåt i havet är som att leta efter en nål i en höstack.
Det skulle vara anmärkningsvärt
att få tag på en sovjetisk ubåt, så det var vad vi tänkte göra.
CIA behövde en täckmantel.
De gick till Howard Hughes, mångmiljardären, och sa:
"Bygg ett fartyg som kan bärga en sovjetisk ubåt med en kärnvapenrobot."
Howard Hughes sa: "Okej." Det var en ubåt på 5 000 meters djup.
Det var helt makalöst att ens fundera på att ta sig an nåt så ambitiöst,
och att göra det i hemlighet.
Det här var mer komplicerat, i vissa avseenden, än att åka till månen.
HEMLIGHETSSTÄMPLAT
SPY OPS: HEMLIGA UPPDRAG
AZORIAN-PROJEKTET
LANGLEY, VIRGINIA, USA CIA:S HÖGKVARTER
Jag gick med i CIA i juni 1966.
Mitt första uppdrag var på
National Photographic Interpretation Center.
Jag blev expert där.
AGENT, CIA (PENSIONERAD)
Kalla kriget var i princip en tävling mellan Sovjetunionen och USA,
i princip en konflikt mellan demokrati, kapitalism och socialism.
Under kalla kriget
utvecklade USA en så kallad "triadrespons" mot det utländska hotet.
Triaden bestod av ubåtar, ubåtsavfyrade ballistiska robotar
och flygmaskiner som levererade vapen.
USA:S FLYGVAPEN
Lyckligtvis tryckte ingen på knappen, men det var en mycket spänd period.
USA och Sovjetunionen spionerade rutinmässigt på varandra.
Huvudmålet var att övervaka de sovjetiska ubåtarnas aktiviteter,
att avgöra deras förmåga och vart de var på väg.
För det var viktigt att spåra sovjetiska ubåtar
i händelse av ett kärnvapenkrig.
Tre fjärdedelar av jordens yta är täckt med vatten.
USA:s nyaste delstater,
Alaska och Hawaii, ligger långt ut i Stilla havet.
Och viktigast av allt,
världens mäktigaste nationer gränsar till världens hav.
Den här fördelningen av mark och vatten kan liknas vid ett gigantiskt schackbräde,
med många strategier och vapen.
Sovjetprogrammet, marinprogrammet, var väldigt aggressivt.
På den tiden byggde de både ytfartyg och ubåtar.
I och med utvecklingen av kärnvapnet började båda länderna tänka:
"Var kan man utplacera robotar som kan bära kärnvapenstridsdelar?"
Det var ett mycket hemligt program inom Sovjetunionen.
Och frågan kvarstod fortfarande:
Vad var kärnvapenkapaciteten från en ubåtsavfyrad robot?
Det visste vi inte.
SANKT PETERSBURG, SOVJETUNIONEN
Jag är överste Igor Kurdin.
Jag tjänstgjorde i den ryska ubåtsflottan i 25 år.
Det stod klart att en av de viktigaste delarna av krig till havs
var ubåtarna med ballistiska robotar.
Ubåtarna av typen Projekt 629 visade sig vara mycket framgångsrika,
så vi byggde 24 stycken.
Det här var en termonukleär enhet
med en räckvidd på 1 420 km.
K-129 var en moderniserad ubåt
som var beväpnad
med tre ballistiska robotar
som hade en energimängd på över en megaton.
Det viktigaste av allt, till följd av moderniseringen,
var att robotarna kunde skjuta under vattnet.
Från 45 meters djup kunde en ubåt
snabbt skicka ut sina ballistiska robotar.
Både Sovjetunionen och USA var intresserade av
var den andres ubåtar befann sig.
Sovjetunionen avfyrade sina robotar under vatten
och lät motorerna gå utanför tuberna,
vilket vi ansåg vara extremt farligt.
PETROPAVLOVSK, SOVJETUNIONEN 25 FEBRUARI 1968
K-129-ubåten lämnade Petropavlovsk och åkte mot USA:s västkust.
Dess uppdrag var att patrullera och inta position
i händelse av ett kärnvapenkrig med USA.
K-129:s uppgift var att stanna i ett område
som gjorde det möjligt att skjuta mot mer än ett mål,
till exempel San Francisco, men även andra mål i USA.
Om det finns militära mål…
Ju fler mål som var inom
K-129:s räckvidd, desto bättre.
Jag är dr Cherepanovs son.
Min far, en major, var sjukvårdschef på K-129.
Jag var tio år gammal då.
Min far skulle inte ha varit utplacerad. Det var en slump.
Far kände förstås hela besättningen. Det var hans besättning, hans befälhavare.
Och jag kände många av dem.
Det skulle vara hans sista utplacering, hans sista havsresa.
CENTRALA STILLA HAVET 179.57E OCH 40.06N
11 MARS 1968
K-129 hade total radiotystnad,
men de skulle skicka rapporter
när de nådde kontrollpunkter.
När vi inte fick nåt besked från K-129
inledde flottans befälhavare, Stillahavsflottans befälhavare,
en sökoperation som inkluderade båtar och flygplan.
De skickade genast ut flygplan, ubåtar och ytfartyg
att leta efter ubåten.
De kände till det ungefärliga området, men inte K-129:s exakta position.
Sökandet fortsatte, men tyvärr gav det inga resultat.
Man gjorde inget officiellt uttalande
om förlusten av ubåten och döden av 98 besättningsmedlemmar.
Man sa bara att de dog i tjänsten.
Amerikanska underrättelsetjänsten blev varse i och med Sovjetunionens sökning.
Det gick inte att missa, men det kluriga var att hitta ubåten.
För att göra det använde USA sitt undervattens-övervakningssystem.
Det sköttes av både flottan och flygvapnet
och var utformat för att spåra sovjetiska ubåtar,
men också, ur flygvapnets perspektiv, för att spåra sovjetiska robotar.
När olyckan inträffade
framkallades en stark akustisk signatur
som uppfattades av övervakningsnätverket vi hade inrättat över hela världen,
både i Stilla havet och Atlanten,
för att följa ubåtarnas rörelser.
USA kunde triangulera den informationen för att lokalisera resterna av K-129.
Flottans respons var att använda en av sina specialkonfigurerade ubåtar,
USS Halibut, för att fotografera vraket på botten.
USS Halibut återvände med tusentals fotografier.
De visade var K-129 låg och att den var i ett sånt skick att den kunde bärgas.
De ville se bilder tagna nedåt, mot en av de öppna robottuberna,
för att se om det fanns en robot eller stridsspets.
De letade efter ett föremål som var ungefär 5 km under ytan.
SPECIALPROJEKT
Jag fick se fotografierna. Min uppgift var att försöka förbättra dem.
Jag blev fascinerad av dem.
Det var första gången jag tittade på nåt sånt.
Det var verkligen fängslande.
Jag skrev en rapport där jag nämnde att det antagligen fanns en robot i tuben.
Det var väldigt känsligt.
Henry Kissinger, presidentens rådgivare,
såg fotografierna och sa:
"Jag vill ha kärnvapenstridsdelen från den tredje roboten."
Uppdraget att utarbeta en plan för att bärga K-129
gavs till USA:s flotta.
Flottan gjorde upp en plan, men den ansågs inte vara genomförbar.
Så 1969 gavs jobbet istället till CIA.
John Parangosky, en CIA-agent,
ombads samla ihop ett team för att göra det.
Han blev vad vi kallar programansvarig för projektet,
som fick namnet "Azorian".
Målet med Azorian-projektet
var att bärga den avsedda delen av K-129
för att återfinna de värdefulla föremålen man trodde fanns ombord,
vilket inkluderade kärnvapenstridsdelar, robotar och kryptografisk utrustning.
Att studera kärnvapen hade alltid varit
den viktigaste underrättelseuppgiften.
De kunde även få
hemliga koder för radioförbindelser,
inklusive ett snabbverkande system.
Alla hemliga koder.
De kunde läsa hemliga dokument och telegram
och få en rätt bra idé
om vår flottas taktik, särskilt vad gäller ubåtar.
K-129 var ett stridsfartyg.
Att bärga ett stridsfartyg är olagligt enligt internationell lag.
Det var en riskabel operation.
CIA gick till företaget Global Marine.
Global Marine bygger fartyg för att borra efter olja på havsbotten.
CIA:s mål var att bärga K-129.
Det krävde hundratusentals människor
och utvecklingen av en massa teknik.
Så täckmanteln CIA valde 1969 var att dölja projektet fullt synligt,
under täckmantel av en djuphavsgruvdrifts-operation.
CIA valde Howard Hughes att fronta operationen.
Han hade en befintlig relation med den amerikanska underrättelsetjänsten.
Han hade varit försvarsleverantör i år, och enligt offentliggjorda dokument
inkluderade det att tillhandahålla täckmantlar
för CIA-anställda som arbetade utomlands.
Tanken var att endast Howard Hughes, en excentriker,
ansågs vara galen nog att genomföra nåt som djuphavsgruvdrift,
en industri som inte existerade då.
Det lockade genast mycket publicitet.
Det fanns rubriker i tidningar: "Howard Hughes inleder djuphavsgruvdrift."
Fantastiskt.
Det var en lysande täckmantel, och den funkade.
CHEFSINGENJÖR GLOMAR EXPLORER (PENSIONERAD)
Jag var inblandad i Glomar Explorer från början till slut,
från 1970 till 1975.
Det var en utmaning, vilket vi ingenjörer älskar,
så det var nåt jag såg fram emot.
Vi byggde ett fartyg. Det blev 180 m långt och vägde 57 000 ton.
Det fanns annat att göra förutom att bygga fartyget.
De behövde bygga en bärgningsfarkost.
De behövde se till att materialen som användes var tillräckligt starka.
Inom metallurgi finns det en avvägning mellan ett föremåls förmåga att böjas
och dess förmåga att vara stark vid gränsen.
Det var under däck allt hände.
Där fanns en enorm moonpool som inrymde bärgningsfarkosten.
Den var utformad att ta sig fem kilometer ner för att hämta ubåten
och sen inrymma den.
När fartyget var färdigt lämnade det Philadelphia
och åkte genom Magellans sund till Long Beach, dess registreringshamn.
PIR E, LONG BEACH, KALIFORNIEN, USA 30 SEPTEMBER 1973
Fartyget åkte från Pennsylvania till Long Beach,
till en brygga som märkligt nog låg precis bredvid Hughes flygbåt.
Så det var helt logiskt.
Howard Hughes valdes av många skäl. Hans företag Hughes Tool var privatägt.
Det fanns inga aktieägare att lyda, inga SEC-rapporter att lämna in…
Det var en perfekt svart låda.
LOS ANGELES, USA 6 JUNI 1974
Men en av Hughes lagerbyggnader i LA drabbades av ett inbrott.
Inbrottstjuvarna ska ha stulit föremål värda tusentals dollar,
men främst papper, och de pappren inkluderade ett memo
som skrevs av en av Hughes assistenter 1970.
Assistenten förklarade för Hughes, via det här memot,
att CIA hade kontaktat honom för att bärga en sovjetisk ubåt.
De förklarade exakt vad CIA ville ha av honom,
vad operationen gick ut på och bad om Hughes godkännande.
CIA och Colby var oroliga för memot.
För det, om det förblev saknat, skulle röja programmet och täckmanteln.
NORRA STILLA HAVET 179.57E OCH 40.06N
Målet låg i norra Stilla havet.
Operationen behövde genomföras vid en tid på året när havet var lugnt.
Så fort Glomar Explorer nådde området
blev sovjeterna misstänksamma.
De skickade ett fartyg att observera.
Det var dimmigt, vi såg inget.
Men när det blev ljusare, när dimman började lätta,
såg vi ett vackert vitt fartyg med en massa radomer.
Vi identifierade det som Chesma, ett ryskt fartyg,
och det låg uppenbarligen där med oss.
De öppnade dörrarna i bak på fartyget och ut åkte en liten helikopter.
Glomar Explorer hade en helikopterplatta.
Det sista de ville var att helikoptern skulle landa,
så de tog lådor, packningsutrustning, allt de kunde hitta,
och fyllde helikopterplattan så att helikoptern inte kunde landa.
Fartyget var mestadels obeväpnat.
Det var oeskorterat och ensamt mitt i Stilla havet.
Det såg ut att vara ett handelsfartyg.
Det faktum att sovjetiska fartyg låg i närheten
fick många besättningsmedlemmar att känna sig utsatta.
Nåt som oroade dem var att sovjeterna var oförutsägbara,
särskilt vissa av deras fartygsoperatörer,
och att det var möjligt att de kunde "råka" köra in i fartyget.
Sovjeterna var väldigt intresserade av fartyget.
Täckmanteln var utplaceringen av en gruvdriftsfarkost.
Därför skulle de anta att det var det och inte känna att det var ett hot.
De kom fram till att Glomar Explorer utförde djuphavsarbete
för att bryta användbara fossiler eller råolja.
De rapporterade det till befälhavaren och lämnade snabbt området.
Vid det här laget trodde man inte att ryssarna var medvetna om…
Storyn om gruvdriftsverksamhet verkade ha hållit.
Sen kom en bogseringsbåt, en som tillhörde den ryska flottan.
Den verkade inte vara nåt hot. Den var bara i vägen.
Den var i vägen några gånger, bara för att trakassera oss.
De åkte förbi varannan dag, riktigt nära, för att se om vi gjorde nåt.
Vi varken öppnade mätaren eller sänkte ner riggen
förrän de hade parkerat.
De hängde i närheten under hela tiden vi var på väg ner.
Klon, som hette Clementine,
hade kameror och lampor på.
Så de kunde övervaka
precis vad som hände.
Så Clementine tog sig ner.
Folk hoppades att de skulle lyckas.
När vi skulle hämta ubåten
gick allt bra.
Klorna gick in under ubåten, ner i havsbotten,
och botten var hårdare än väntat.
Sen ringde de oss och bad oss ta över lyftet till ytan.
Så oron var stor.
Folk tänkte: "Om vi får in ubåten, vad har vi?"
Den största frågan var strålning.
Ubåten hade tre kärnvapenrobotar
och två kärnvapentorpeder.
De hade varit under tryck på 5 000 meters djup i ett par år.
Sen har vi saltvattnet.
Hur påverkade den miljön en kärnvapenstridsdel?
Ingen visste. Vi visste inte mycket om sovjetiska kärnvapenstridsdelar.
Det fanns individer ombord
som var experter på sprängämnen och desarmering.
De var tränade att se till att vapnen,
om de återfanns, inte exploderade.
En morgon var vi i mässen.
Jag hade ett möte med mina grabbar. Jag kände att det skakade till.
Det var som en liten jordbävning, eller som om en pråm stötte till oss.
Vi visste direkt att nåt hade gått snett.
Jag gick till kontrollrummet. De sa: "Allt är bra här."
Sen insåg man att det var gamla bilder, så man tryckte på "uppdatera"
och insåg att en del av ubåten hade gått av.
Vi hade 12 kameror på bärgningsfarkosten, och de var multiplexade.
Vi kunde läsa av vikten som var kvar. Vi hade tappat ungefär 900 kg.
Vi hade tappat delen av ubåten vi var ute efter, den med robotarna.
Vi hade fortfarande en 12 m lång del av bogen,
så vi körde bara på.
Sen blåste det ryska örlogsfartyget i visslan tre gånger,
vilket betyder farväl inom sjöfart, och seglade iväg.
Delen de fick in i Glomar Explorer
var 12 m.
Den ballistiska roboten Kissinger ville ha föll ner till havsbotten,
med den andra delen av ubåten.
Det var en framgång och ett misslyckande på samma gång.
Det som fanns på ubåten, det amerikanska experter trodde fanns…
Man har offentliggjort den informationen, men inte vad de återfann.
Vi hade tränat på att ta isär,
kategorisera och torka saker.
De hittade delar av sex kroppar.
Kropparna avlägsnades från ubåten
och begravdes till havs, där Glomar Explorer var belägen.
STILLA HAVET 4 SEPTEMBER 1974
Den här gudstjänsten utförs för att hedra Viktor Lokhov,
Vadim Kostyushko, Valentin Nosachev
och tre andra oidentifierade sovjetiska ubåtssjömän,
som dog i mars 1968 i norra Stilla havet.
CIA-agenter förberedde för att begrava kvarlevorna
i enlighet med Genèvekonventionerna, och på ett respektfullt sätt,
ifall sovjeterna nånsin ställde frågor.
Det var som sagt en höginsatsoperation, så man ville begrava kvarlevorna
på ett respektfullt sätt och i enlighet med konventionerna
för att kunna bemöta sovjeternas eventuella oro.
Ja, jag har sett videon.
Det enda jag beklagar
är att den leddes av amerikanska sjömän.
PIR E, LONG BEACH, KALIFORNIEN, USA 21 SEPTEMBER 1974
Undersökningen av ubåtsdelen drog genast igång.
Efter en hemlig operation av den här omfattningen och typen
finns det alltid en fråga om huruvida det var värt det,
om man hittade nåt av betydelse.
Resultatet av Azorian-projektet var av stor betydelse för USA:s flotta.
Det hjälpte dem nog att upptäcka
tekniken bakom ryska ubåtar.
Så fort Glomar Explorer hade återvänt till USA
började CIA planera en andra resa
för att bärga delen av ubåten som hade gått av,
för att hämta kärnvapenstridsdelen från den tredje roboten.
Projektet inleddes omedelbart.
De fotograferade havsbotten och den relevanta delen av ubåten
och gjorde upp scheman.
Det skulle bli ett lyckat uppdrag,
och alla var entusiastiska över att hämta delen man hade tappat.
Operationen hette "Matador".
Kostnadsfaktorerna var såna
att CIA gick tillbaka till Henry Kissinger
för bekräftelse på att projektet borde fortsätta.
Det bekräftades genom att mr Kissinger sa:
"Vi anser att projektet är värt kostnaden."
Men tidigt i februari 1975
läckte LA Times en story om sambandet mellan Hughes och CIA
och det faktum att de tänkte bärga en sjunken ubåten.
Täckmanteln röjdes på grund av händelser som ägde rum månader tidigare,
när en av Hughes lagerbyggnader i LA drabbades av ett inbrott.
Utredningen läcktes,
och i februari 1975 publicerade två lokala LA Times-reportrar
den första förvanskade redogörelsen av projektet.
CIA skulle tysta pressen i hopp om att USA skulle kunna fortsätta operationen.
Seymour Hersh följde upp med en trovärdig redogörelse
på förstasidan av New York Times morgonen därpå, den 19 maj.
Så nu var operationen helt röjd.
Så fort det hände, inom tio dagar efter att tidningen hade publicerats,
placerade sovjeterna ut ett fartyg på platsen där Glomar hade varit.
De cirklade runt i området och såg till att ingen återvände.
President Ford sa: "Okej.
Då åker vi inte tillbaka."
Och det gjorde vi inte. Det var så operationen avbröts och varför.
Det finns många mysterier beträffande Azorian-projektet,
saker vi inte vet.
Ett av dem handlar om vad exakt USA plockade upp.
Den informationen har inte offentliggjorts.
Den bästa källan är en fransk utgåva av William Colbys memoarer,
som publicerades utom räckhåll för CIA:s censorer.
Och enligt den återfann inte USA hela den avsedda delen av ubåten.
Det ligger tre kärnvapenstridsdelar på botten av norra Stilla havet.
En av dem är intakt.
Har nån återvänt? Nej.
CIA kommenterade aldrig.
Det var en hemligheternas hemlighet.
Svaret man utarbetade på begäran om information om Azorian
var att varken bekräfta eller förneka nåt.
Det språket, "varken bekräfta eller förneka",
har blivit en del av vår kultur.
Det är en av de största arven från Azorian-projektet.
Det blev känt som "Glomar-svaret",
nåt den amerikanska regeringen har använt i åratal.
CIA:s första tweet var fräckt nog:
"Vi kan varken bekräfta eller förneka att det här är vår första tweet."
Det finns många teorier om vad som hände med K-129,
att den trotsade order och försökte detonera en kärnladdning.
Men det vi vet är att den drabbades av nån sorts explosion och sjönk.
Den mest realistiska versionen
är den jag fick höra
av en amerikansk officer från ett ytfartyg.
Det var att K-129 var på grunt djup,
där periskopet inte kunde användas, för en undervattens-dieseloperation,
och blev avsiktligt påkörd av ett ytfartyg, den amerikanska jagaren.
Det gick så snabbt
att de inte hann skicka en nödsignal.
Många kritiker ansåg att Azorian-projektet var skandalöst.
Det var en dyr operation.
Den exakta siffran är fortfarande sekretessbelagd.
Man uppskattar att kostnaden låg på drygt 350 miljoner dollar,
och det var en stor siffra då.
Det är en av de dyrare amerikanska insamlingsinsatserna
i underrättelsens historia, så det fanns en kostnadsfaktor.
Men det andra hade med själva målet att göra.
År 1975 var K-129 en äldre farkost,
en historisk relik,
och många ifrågasatte om det var en klok investering.
Var Glomar Explorer, Azorian-projektet, ett misslyckande?
Nej, det var inte ett misslyckande.
Vi gjorde det.
Var det framgångsrikt?
Bara delvis.
Vi lyckades inte få tag på kärnvapenstridsdelen.
Glomar Explorer torrsattes i Suisun Bay i Kalifornien
i cirka 20 år.
Fartyget blev gammalt och föråldrat och såldes för skrotning.
Det är borta.
Jag har hört folk jämföra Glomar Explorer med att åka till månen.
Och för mig
är det rätt fantastiskt.
Det fanns definitivt utmaningar.
Jag kan inte jämföra dem.
Det vore trevligt att tänka att det var så
för att jag var involverad, men mitt ego låter mig inte gå så långt.
SPY OPS: HEMLIGA UPPDRAG
Undertexter: Josephine Roos Henriksson