ТИХИЙ ОКЕАН 1968 РІК
В часи Холодної війни і США, і СРСР задіяли
підводні човни з балістичними ракетами.
«K-129» — радянський підводний човен з балістичними ракетами.
Підводний човен затонув.
Знайти підводний човен в океані — це як шукати голку в копиці сіна.
Було б неймовірним скарбом
отримати радянську субмарину.
Ось що ми вирішили зробити.
ЦРУ потрібне прикриття.
Вони звертаються до Говарда Г'юза, мультимільярдера.
«Збудуй корабель, який може врятувати
радянський підводний човен із ядерною ракетою».
Говард Г'юз відповідає: «Добре».
Підводний човен на глибині п'ять кілометрів.
Було безпрецедентно навіть думати
про щось настільки амбітне
і ще й робити це таємно.
Правду кажучи, це у чомусь
було складніше, ніж подорож на Місяць.
ЦЕНТРАЛЬНЕ РОЗВІДУВАЛЬНЕ УПРАВЛІННЯ
СЕКРЕТНО
ШПИГУНСЬКІ ОПЕРАЦІЇ
ПРОЄКТ «АЗОРІАН»
Я приєднався до ЦРУ у червні 1966 року.
Моє перше завдання було
в Національному центрі дешифрування фотознімків.
Я став експертом у цьому.
Холодна війна була, по суті, змаганням
між Радянським Союзом і США.
По суті, конфліктом між демократією,
капіталізмом і соціалізмом.
Під час Холодної війни
Сполучені Штати розробили так звану «Тріаду відповіді»
на зовнішню загрозу.
Тріада складалася з підводних човнів, балістичних ракет на підводних човнах
і літаків для доставки зброї.
На щастя, ніхто не натиснув кнопку, але це був дуже напружений період.
США і Радянський Союз постійно шпигували один за одним.
Головним завданням було спостереження за радянськими підводними човнами,
визначення їхніх можливостей, напрямків руху,
бо було важливо відстежувати радянські підводні човни
у разі ядерної загрози.
Майже три чверті поверхні Землі вкрито водою,
і два нові штати Америки,
Аляска й Гаваї, глибоко врізані в Тихий океан.
І найголовніше,
кордон наймогутніших країни світу проходить по океанам й морям.
Цей глобальний розподіл землі та води можна порівняти з шаховою дошкою,
де застосовано багато стратегій і багато зброї.
Радянська військово-морська програма була дуже агресивною.
У той час вони будували як надводні, так і підводні кораблі.
З розвитком ядерної зброї
обидві країни почали думати:
«А де можна розмістити свої ракети, які можуть нести ядерну боєголовку?»
Це була суворо засекречена програма в Радянському Союзі.
Це питання лишилося відкритим,
яким був ядерний потенціал ракети-носія на підводному човні?
Ми цього не знали.
САНКТ-ПЕТЕРБУРГ, РАДЯНСЬКИЙ СОЮЗ
Я капітан першого рангу, Ігор Курдін.
Я 25 років прослужив у підводному флоті Росії.
Стало зрозуміло, що однією з головних складових війни на морі
мають бути підводні човни з ядерними балістичними ракетами.
Підводні човни класу «Гольф» виявилися дуже успішними,
тож їх було виготовлено 24 одиниці.
Це вже термоядерна бойова частина
з дальністю стрільби 1420 кілометрів.
K-129 був вже модернізованим підводним човном,
у якого на озброєнні стояв ракетний комплекс
з трьох балістичних ракет
із зарядом більше однієї мегатонни.
І найважливіше, що сталося в результаті модернізації,
ці ракети були з підводним стартом.
З глибини 45 метрів протягом дуже короткого часу
підводний човен міг випустити свої три балістичні ракети.
І Радянський Союз, і Сполучені Штати цікавило,
де знаходяться підводні човни іншої країни.
Радянський Союз запускав свої ракети з підводного положення,
і їхні двигуни запускалися з труб,
і ми вважали це надзвичайно небезпечним.
ПЕТРОПАВЛОВСЬК, РАДЯНСЬКИЙ СОЮЗ 25 ЛЮТОГО 1968 РОКУ
Підводний човен K-129 вийшов з Петропавловська
і прямував до західного узбережжя США.
Його завданням було патрулювання
і зайняття позицій
на випадок ядерної загрози з боку США.
Завдання K-129 —
знаходитися в такому районі,
який дозволяє обстрілювати не лише одну ціль.
Наприклад, Сан-Франциско,
але й інші цілі на території США.
Якщо там є військові об'єкти,
чим більше цілей знаходиться в радіусі
досяжності ракети K-129, тим краще.
Я син доктора Черепанова.
Батько — капітан третього рангу,
майор медичної служби підводного човна K-129.
Мені тоді було десять років.
Батько не мав йти у цей похід.
Так, це збіг. Це справа випадку.
Батько, звісно, знав увесь екіпаж.
Це був його екіпаж, його командир.
І я знав багатьох з цих людей.
І цей похід мало стати його останнім, останнім виходом в море.
ЦЕНТРАЛЬНИЙ ТИХИЙ ОКЕАН 179.57 С.Д. 40.06 П.Ш.
11 БЕРЕЗНЯ 1968 РОКУ
K-129 йшов у режимі повного радіомовчання.
Але проходячи контрольні точки,
він мав надсилати контрольні повідомлення.
Не отримавши контрольного радіоповідомлення від K-129,
командування військово-морського флоту і, в першу чергу, Тихоокеанського флоту,
розгорнуло пошукову операцію зі залученням кораблів і літаків.
Вони негайно почали відправляти літаки, підводні човни
і кораблі для пошуку підводного човна.
Вони знали приблизний район K-129, але не точне місце розташування.
Пошуки тривали. На жаль, безрезультатно.
Навіть тоді не було офіційного підтвердження
про втрату підводного човна і загибель 98 членів її екіпажу.
Їм лише говорили, що вони загинули під час виконання військового обов'язку.
Що зацікавило розвідку США, так це радянський пошук, масовий пошук.
США не могли це пропустити, але як знайти підводний човен.
Для цього Сполучені Штати використали систему підводного спостереження,
якою керували ВМС і ВПС,
розроблену для відстеження пересування радянських човнів,
а також, з точки зору ВПС, для відстеження радянських ракет.
Коли трапилася аварія,
вона викликала дуже сильний акустичний слід,
який перехопила мережа підводного спостереження,
яку ми встановили по світу, як у Тихому, так і в Атлантичному океані,
де ми могли стежити за рухом підводних човнів.
США змогли тріангулювати ці дані,
щоб точно визначити місцезнаходження залишків K-129.
Реакція ВМС
полягала у використанні спеціальних підводних човнів,
підводного човна «Гелібат», щоб сфотографувати уламки на дні.
«Гелібат» повернувся з тисячами фотографій.
На ньому було видно K-129, де він знаходився, і що він
в придатному для відновлення стані та положенні.
Вони хотіли перевірити, чи є розвіддані зображення
однієї з відкритих ракетних труб,
щоб побачити, чи є ракета або боєголовка,
і вони шукали об'єкт, який був приблизно
в п'ятьох кілометрах під водою.
БЮРО СПЕЦПРОЄКТІВ
Мені дозволили переглянути фотографії,
моїм завданням було спробувати роздивитися все краще.
Мене захопили ці знімки.
Я вперше дивився на щось подібне.
Це дійсно було дуже захоплююче.
Я написав звіт про це, в основному, кажучи:
«У тій трубі, ймовірно, є ракета».
Це було дуже секретно.
Генрі Кіссінджер, радник президента,
побачивши фотографії каже:
«Я хочу ту ядерну боєголовку на третій ракеті».
Спочатку завдання розробити план підйому K-129
отримали ВМС США.
І флот розробив план,
але цей план вважався нездійсненним.
Тому в 1969 році це завдання передоручили ЦРУ.
Джона Паранґоскі, кадрового офіцера ЦРУ,
попросили зібрати команду, щоб це зробити,
він став тим, кого ми називаємо «керівником проєкту»,
який отримав назву «Азоріан».
Метою проєкту «Азоріан»
було підняти необхідну частину K-129,
з метою отримання цінних предметів, які, як вважалося, знаходяться на борту,
включаючи ядерні боєголовки, ракети й криптографічне обладнання.
Вивчення ядерної зброї завжди було
першим і головним завданням розвідки.
По-друге, вони могли отримати
секретні коди радіозв'язку,
в тому числі, із використанням системи швидкої дії.
Усі секретні коди.
Вони могли прочитати ці секретні документи, ці телеграми
і скласти добре уявлення
про тактику нашого ВМФ і, в першу чергу, підводних човнів.
K-129 був військовим кораблем.
Захоплення військового корабля незаконно, згідно міжнародного права.
Це була дуже ризикована операція.
ЛОС-АНДЖЕЛЕС, США, ЛИСТОПАД 1969 РОКУ
ЦРУ звертається до компанії «Ґлобал Марін».
«Ґлобал Марін» будує кораблі для буріння дна океану,
видобуток нафти на дні океану.
Ціллю ЦРУ був підйом K-129.
Для цього були потрібні сотні, тисячі людей,
а також розробка величезної, колосальної технології.
Отже, прикриттям, яке обрало ЦРУ у 1969 році,
було лишатися непомітними, у видимій обстановці,
під прикриттям глибоководного океанського видобутку.
Очолити операцію ЦРУ доручили Говарду Г'юзу.
Він вже мав відношення з розвідувальним управлінням США.
Він роками був оборонним підрядником,
але, згідно розсекречених документів,
це включало надання прикриття співробітникам ЦРУ за кордоном.
Вважалося, що лише одна людина — Говард Г'юз, дивак,
був досить божевільним, щоб взятися за таке —
глибоководний видобуток — галузь, якої тоді не існувало.
Це відразу привернуло увагу публіки.
З'явилися заголовки в газетах,
«Говард Г'юз починає видобуток з морського дна».
Фантастично.
Це було блискуче прикриття, і це спрацювало.
Я брав участь у «Гломар Експлорер» від його початку до завершення,
з 1970 по 1975 рік.
Це був виклик. Ми, інженери, любимо виклики,
тому я з нетерпінням чекав на початок.
Ми побудували корабель. Він був завдовжки 182 метри,
важив 63 000 тонн.
Було багато роботи, окрім будівництва корабля.
Треба було придумати засіб для захоплення.
Вони мали переконатися, що матеріали,
використані в обладнанні, були достатньо міцними.
У металургії існує співвідношення між здатністю згинатися
та здатністю бути гранічно міцним.
Під палубою справді відбувалося найцікавіше,
що включало величезну бурову шахту,
де розміщувалося обладнання для захоплення,
яке було розроблене, щоб опуститися на глибину 5 км і забрати човен,
а потім, ймовірно, розмістили б і сам човен після того, як його буде піднято.
Коли корабель був закінчений,
він вийшов з Філадельфії і мав відплисти вниз,
пройти Магелланову протоку і дістатися Лонг-Біч — порту приписки.
ПІРС E, ЛОНГ-БІЧ, ШТАТ КАЛІФОРНІЯ, США 30 ВЕРЕСНЯ 1973 РОКУ
Корабель прибув з Пенсільванії до Лонг-Біч.
Дивно, але причал був просто біля «літаючого човна» Г'юза.
Так що це було логічно.
Говарда Г'юза обрали з багатьох причин.
Його фірма «Г'юз Тул» була приватною власністю.
Без акціонерів, яким треба звітувати,
без звітів перед Комісією США з цінних паперів і бірж.
І тому це був ідеальний чорний ящик.
Але сталася нічна крадіжка на складі в Лос-Анджелесі, що належав Г'юзу.
Зловмисники викрали цінні речі на тисячі доларів,
але, в основному, документи. Серед тих документів була записка,
яку написав помічник Г'юза у 1970 році,
і у якій цей помічник пояснив Г'юзу,
що ЦРУ звернулося до Г'юза, щоб підняти радянський підводний човен,
і докладно пояснив, що ЦРУ хотіло від Г'юза,
що це за операція і просив схвалення Г'юза.
ЦРУ та Колбі були стурбовані запискою,
бо якщо її не знайдуть,
буде розкритий весь план прикриття.
ПІВНІЧ ТИХОГО ОКЕАНУ 179.57 С.Д. НА 40.06 П.Ш.
Розташування цілі було на півночі Тихого океану.
Саму операцію треба було проводити в ту пору року,
коли океан найбільш спокійний.
Щойно «Гломар Експлорер» дістався цього місця,
«совки» відразу ж щось запідозрили.
Їхній корабель спостерігав.
Було дуже туманно.
Ми нічого не бачили, а коли стало світліше,
і туман почав розсіюватися, ми побачили гарний, білий корабель
з комплектом радарів на ньому.
Пізніше ми ідентифікували, що це російський корабель «Чесма»,
і він, очевидно, слідкував за нами.
Вони відкрили двері в задній частині корабля,
і звідти з'явився цей маленький гелікоптер.
На «Гломар Експлорері» був вертолітний майданчик.
Останнє, чого хотіли, це посадки радянського гелікоптера,
тому вони негайно зібрали коробки, речі, все, що знайшли,
заповнивши вертолітний майданчик на «Гломарі»,
щоб радянський гелікоптер не міг сісти.
Корабель був майже без зброї,
без супроводу, і він був сам посеред Тихого океану.
Нібито комерційний корабель.
І від того, що поруч кружляв радянський транспорт,
багато членів екіпажу дійсно відчували себе вразливими.
Проблемою було те, що «совки» були непередбачуваними,
особливо дехто з їх корабельних операторів,
існувала можливість, що вони можуть вирішити
«випадково» протаранити корабель.
Радянський Союз був дуже зацікавлений у кораблі.
Прикриттям було розгортання шахти.
Тому вони припускали, що це саме так,
і не відчували будь-якої загрози.
Вони дійшли висновку, що «Гломар Експлорер»
виконує глибоководні роботи
з метою видобутку будь-яких корисних копалин чи нафти,
про що вони доповіли командуванню і швидко покинули цей район.
На той момент не було віри, що росіяни знали про…
На видобувальні роботи, здавалося, всі купилися.
А потім з'явився цей буксир.
Це був буксир, але російський військовий буксир.
Не схоже, що це була якась загроза, окрім того, що нам заважали,
і робив він це кілька разів, просто щоб турбувати нас.
Вони наближалися кожні кілька днів,
підходили близько, щоб глянути чи ми щось робимо.
Ми не опускали бурову установку, поки вони не припаркувались,
і вони крутилися навколо нас увесь час, поки ми знижувалися.
На клешні, яку назвали «Клементина»,
були встановлені камери й ліхтарі,
тому вони могли спостерігати за тим, що відбувається.
«Клементина» спускається вниз.
Люди сподівалися, що їм це вдасться.
Як спустилися, щоб підняти човен,
усе йшло добре.
Клешні занурилися під човен на дні океану.
Дно було твердішим, ніж вони очікували.
Тоді вони подзвонили нам
і сказали проконтролювати підняття човна на поверхню.
Тому був високий рівень занепокоєння.
«Якщо ми піднімемо підводний човен на корабель, що ми отримаємо?»
Ключове питання — радіація.
На субмарині було три ядерні ракети,
дві ядерні торпеди.
Вони були під тиском на глибині 500 метрів кілька років,
плюс солона вода.
Як це середовище вплинуло на ядерну боєголовку?
Ніхто не знав,
особливо тому, що ми мало знали про радянські ядерні боєголовки.
На борту були люди,
експерти з підривних робіт і знешкодження,
які були навчені стежити за тим, щоб зброя,
якщо її буде знайдено, не вибухнула.
Одного ранку ми були в їдальні.
Я зустрівся зі своїми хлопцями і відчув цей невеликий поштовх,
як малий землетрус,
або баржа чи щось таке ніби штовхнуло нас в бік.
Щось пішло не так, ми одразу зрозуміли.
Я пішов до диспетчерської. Вони сказали: «Тут все добре».
Потім хтось зрозумів: «Зачекайте, це старі зображення»,
хтось натиснув кнопку оновлення, і тоді вони зрозуміли:
«Частина підводного човна відкололася».
У нас було 12 камер на засобі захоплення, і вони були мультиплексними.
Тоді ми змогли перевірити вагу, що залишилася на ньому,
ми втратили близько тисячі тонн.
Ми втратили основну частину човна, по яку приїхали,
ту з ракетами,
але в нас досі була носова частина завдовжки 12 метрів,
тож ми продовжували з трубою.
Тоді російське військове судно
тричі свиснуло в свисток,
що є морським прощанням, і пішло.
На «Гломар Експлорер» підняли лише 11,5 метрів.
Балістична ракета, яку хотів Кіссінджер,
впала на дно океану
з іншою частиною субмарини.
Це був і успіх, і невдача водночас.
Те, що було на борту,
що, на думку експертів США, було на борту підводного човна,
ця інформація була розсекречена.
А про те, що вони підняли — не була.
Ми навчилися розбирати різні речі,
класифікувати їх, висушувати.
Вони знайшли частини шести тіл.
Ці тіла були знайдені, вилучені з підводного човна
та поховані в морі, на місці розташування «Гломар Експлорер».
ТИХИЙ ОКЕАН 4 ВЕРЕСНЯ 1974 РОКУ
Ця служба проводиться на честь Віктора Лохова,
Вадима Костюшко, Валентина Носачева
і ще трьох невідомих радянських підводників,
які загинули в березні 1968 року на півночі Тихого океану.
Офіцери ЦРУ готувалися поховати ці останки
згідно з Женевськими конвенціями,
і робили це з повагою,
на випадок, якщо Союз почне ставити питання,
бо це була операція з дуже високими ставками.
І тому хотіли поховати останки з усією повагою
і згідно конвенцій,
щоб відповісти на можливі занепокоєння Радянського Союзу.
Так, я бачив відео.
І єдине, про що я шкодую,
що це зробили не радянські моряки.
ПІРС E, ЛОНГ-БІЧ, ШТАТ КАЛІФОРНІЯ, США 21 ВЕРЕСНЯ 1974 РОКУ
Одразу почалося обслідування третини підводного човна.
Після таємної операції такого масштабу та типу,
завжди виникає питання: «Чи було воно того варте?
Чи ми отримали щось варте уваги?»
Безсумнівно, результат операції «Азоріан»,
для американського флоту, був важливим.
Мабуть, це допомогло їм розкрити
тактики застосування російських підводних човнів.
Одразу після повернення «Гломар Експлорера» у США
ЦРУ почало планування повернення «Гломар Експлорера» на місце,
щоб підняти частину підводного човна, яка відкололася,
підняти її, щоб дістати ядерну боєголовку з третьої ракети.
Проєкт почався негайно.
Вони взяли фотографії дна океану,
а саме, того, як виглядала ця частина підводного човна,
тож графіки були складені.
Це мала бути дуже успішна місія,
і всі з великим ентузіазмом хотіли знайти шматок, який відламався.
Вона називалася «Матадор».
Головними факторами були такі,
що управління звернулося до Генрі Кіссінджера для підтвердження,
що проєкт треба продовжити,
і пан Кіссінджер це підтвердив:
«Так, ми вважаємо, що цей проєкт цього вартий».
Але на початку лютого 1975 року
в «Лос-Анджелес таймс» з'явилася стаття про зв'язок Г'юза з ЦРУ
і те, що він йшов за затонулим підводним човном.
Причиною цього витоку були події, які відбулися місяцями раніше,
коли сталася крадіжка зі зломом на складі у Лос-Анджелесі, що належав Г'юзу .
Це розслідування стало відомим,
і в лютому 1975 року
двоє місцевих репортерів з «Лос-Анджелес таймс»
опублікувати перший спотворений звіт про проєкт.
ЦРУ мало змусити пресу замовкнути
сподіваючись, що США продовжить операцію.
Сеймур Герш пише достовірну розповідь,
на першій сторінці «Нью-Йорк таймс» наступного ранку, 19 травня.
Тож на цьому етапі операція повністю розкрита.
Щойно це сталося,
приблизно через десять днів після того, як газета потрапила у кіоски,
Радянський Союз висилає корабель на місце, де працював «Гломар Експлорер»,
і обгороджує місцевість, щоб ніхто більше не повернувся.
Президент Форд сказав: «Добре.
Якщо так, то ми не повернемося».
Так і сталося.
Ось як і чому все було припинено.
Ще є багато таємниць стосовно проєкту «Азоріан». Яких ми не знаємо.
Одна з них стосується того, що саме США підняли,
і ця інформація досі не розсекречена.
Найкращим джерелом є
французьке видання мемуарів Вільяма Колбі,
які були опубліковані поза досяжністю цензури ЦРУ.
І відповідно до цього,
США не знайшли повну цільову частину підводного човна.
На дні північної частини Тихого океану три ядерні боєголовки.
Одна з них ціла.
Хтось повернувся? Ні.
ЦРУ ніколи це не коментувала.
Це була найсекретніша таємниця.
Відповідь, яку давали
на запити інформації стосовно проєкту «Азоріан»:
не можу ані підтвердити, ані спростувати.
Ця фраза: «не можу ані підтвердити, ані спростувати», стала частиною культури.
Це одна з головних спадщин проєкту «Азоріан»,
який став відомий як «Відповідь Гломара»,
який уряд США використовує роками.
Перший твіт від облікового запису ЦРУ був досить жартівливим:
«Не можемо ані підтвердити, ані спростувати, що це наш перший твіт».
Є багато теорій того, що сталося з K-129.
Що він вийшов з ладу, і хтось намагався підірвати ядерний пристрій на борту,
але, що ми точно знаємо,
це те, що він пережив якийсь внутрішній вибух і затонув.
Головна версія — та,
яку розказав мені
американський офіцер з надводного корабля.
Що K-129, знаходячись на перископній глибині
в режимі роботи двигуна під водою,
ненавмисно був протаранений американським кораблем, есмінцем.
Саме знищення підводного човна відбувалося так швидко,
що у них не було часу відправити аварійний сигнал тривоги.
Багато критиків вважали, що «Азоріан» був скандалом.
Це була дороговартісна операція.
Точна цифра до сьогодні залишається засекреченою.
Оцінки складають приблизно 350 мільйонів доларів і більше,
і на той час це була величезна цифра.
Одна з найдорожчих спроб США зі збору даних в історії розвідки,
тому був фактор витрат.
Але інша річ була пов'язана з самою ціллю.
У 1975 року K-129
був старим судном.
Це була історична реліквія,
багато хто сумнівався, чи це була розумна інвестиція.
Чи був «Гломара», проєкт «Азоріан» провалом?
Ні, це не було провалом.
Ми це зробили.
Чи було це успішним?
Лише частково.
Їм не вдалося отримати ядерну боєголовку.
«Гломар Експлорер» списали, законсервували у Каліфорнії, в бухті Свісун,
на близько 20 років.
Тепер корабель застарів, і його продали на металобрухт.
Його немає.
Я чув, що люди порівнюють «Гломар Експлорер» з польотом на Місяць,
і як на мене,
це теж досить фантастично.
І, звичайно, були виклики.
Я не можу їх порівнювати.
Було б приємно думати, що це було так, бо я особисто брав участь,
але моє его не дозволяє зайти так далеко.
ШПИГУНСЬКІ ОПЕРАЦІЇ
Переклад субтитрів: Наталія Базилевська