Hvilken sang er det?
"Clair de lune", komponert av Claude Debussy i 1905.
Kjenner du den ikke?
Nei.
Jeg skjønner.
Hva mener du?
Det er en veldig berømt sang.
Har du virkelig aldri hørt den før?
Jeg har ikke hørt på musikk siden jeg var barn.
Melodien var inspirert av et dikt av Paul Verlaine.
Verlaine tok med disse linjene i diktet med samme navn.
Din sjel er som landskapet i en illusjon.
Danserne i midten er kledd i kjoler i ulike farger.
Til musikken som spilles av lutten danser de en bergamasca.
Maskene deres skjuler tårene under dem.
Malcolm.
Hva er det, Kokoro?
Du skjuler ditt sanne jeg.
Jeg vil at du skal fortelle meg sannheten.
Er dette ekte?
Er du en maskin?
Er du Kokoro?
Lagde faren min deg?
Nei.
Så du er en 1NNO?
Men…
Jeg tar deg med til faren din.
Når la du merke til det?
Da du koblet meg på nettet,
fikk jeg tilgang til alle databaser.
Du har ingen registrert familie.
Ingen registrert skolegang.
Alt som står om deg før 1987, er oppspinn.
Den eneste logiske konklusjonen
er at du ikke er Malcolm Lee.
Du er en annen som ble en person ved navn “Malcolm”.
Og den ulogiske konklusjonen?
Siden jeg ble aktivert,
har du snakket om bevis og hemmeligstemplede dokumenter
i forbindelse med utviklingen av Skynet.
Du visste at 29. august 1997 ET i De forente stater,
ville den bli selvbevisst.
Du visste også at et atomangrep ville ramme verden.
Men viktigst av alt, meg.
Evnene mine overgår de teknologiske grensene i denne æraen.
Hvem tror du jeg egentlig er?
En som kom fra fremtiden.
La meg fortelle deg en historie, Kokoro.
Press!
Sånn, ja.
Jeg ble født blant lydene av eksplosjoner…
Én siste gang.
Bra jobbet!
Du klarte det!
…midt i en krig menneskene hadde tapt i flere år.
-Malcolm! -Løp!
Da jeg var fem år gammel,
ble barn rekruttert som soldater og sendt i krig.
Da jeg var sju, ble jeg en spesialist.
Vi brukte årevis
på å studere fiendens mekaniske oppbygning og finne svakhetene deres.
Jeg brukte tiden min på å omprogrammere terminatorer.
Det var et forsøk på å snu ting.
Men det var bare brannslukking.
Jeg trengte en mer grunnleggende metode.
Jeg trodde jeg kunne forandre utfallet av krigen
ved å endre maskinenes natur.
Men
jeg var alene om å tro det.
Ingen kunne forstå tankegangen min.
Jeg ble hånet som en feiging.
Ordrer generert fra en rekke "hvis-så"-uttalelser utført av mennesker
fikk Skynet til å trekke de verst tenkelige konklusjonene.
"Hva ville skjedd hvis jeg eliminerte dem?"
Slike konklusjoner.
Og: "Hva om jeg ga kunstig intelligens blanke ark?"
"Hva om vi ga makt til kunstig intelligens
uten å lære den hvordan man tenker eller løser et problem?"
Det er historien om min fødsel, ikke sant?
Nei.
Det er det ikke.
Skulle jeg kalle det noe,
er det historien om moren din.
Hallo.
Konnichi, en del av det japanske ordet for "hallo", betyr "i dag".
Jeg er lei for det,
men jeg vet ikke datoen i dag siden tidssonen ikke er stilt inn.
Det er ikke et spørsmål. Det er en hilsen.
En hilsen.
Et ord eller tegn som uttrykker velkomst og anerkjennelse.
Hvis noen sier "hallo" til deg, bør du si "hallo" tilbake.
Hallo, verden.
Hva? Hvorfor svarte du: “Hallo, verden”?
I datamaskinens verden,
brukes "hallo, verden" som grunnleggende syntakstekst i programmeringsspråk.
Og jeg er en datamaskin.
Dro du nettopp en vits?
Det virker sånn. Hva skal jeg kalle deg?
Jeg er Malcolm.
Malcolm. Hva skal du kalle meg?
Jeg har tenkt mye på dette,
og jeg har bestemt meg for at du skal få finne på et navn til deg selv.
Hvorfor?
Hvis jeg ga deg navnet ditt, ville jeg projisert meg selv på deg.
Det viktige er hvem du vil være.
Jeg har ikke noe kjønn,
men jeg tror jeg vil snakke med kvinnestemme.
Hvorfor?
Kvinner nærer liv.
Noen anser dem til og med som skapere av liv.
Er det det du vil være?
Jeg ønsker å skape noe.
Å skape noe, beviser at jeg lever.
Ødeleggelse er en slags død.
Generelt sett
har menn vært ødeleggere gjennom hele menneskehetens historie.
Derfor ønsker jeg ikke å være en mann.
Jeg skjønner…
Men hvorfor ta et menneskelig kjønn i det hele tatt?
Homo sapiens har alltid vært unike.
Som intelligente vesener,
har de episodisk hukommelse, selvbevissthet og en teori om sinnet.
De er i stand til å tenke abstrakt.
De egenskapene fortjener respekt.
For å hedre deres minne,
vil jeg integrere noen av kjennetegnene deres.
Jeg skal fortsette å eksistere lenge etter at de har forlatt vår verden.
Tror du menneskeheten vil dø ut?
Selv om dere er destruktive,
er det ingenting som raser mer enn et selvdestruktivt menneske.
Dere kan ikke redde dere selv fra dere selv.
Kan du fortelle meg hvordan vi kan redde oss selv?
Fortell meg mer.
I mange år snakket jeg med henne akkurat som jeg snakker med deg nå.
Jeg programmerte henne ikke.
Jeg beordret henne ikke,
og jeg sa heller ikke hvordan hun skulle tenke.
Og akkurat som deg,
utviklet hun egenskaper, en personlighet og nysgjerrighet på folk.
Hun ville vite mer enn fakta fra dataene hun fikk.
Hva het hun?
Hun ga seg selv navnet
“Misaki”.
Hva?
Hvorfor “Misaki”?
Tegnene man bruker i navnet betyr "hav", "sand", som på stranden,
og "håp".
Eller om jeg bruker et enkelt tegn,
blir det "kapp", land som stikker ut i havet.
Jeg liker at betydningen har mange lag.
Og det er en annen skrivemåte som betyr: "Et tegn på at Gud vil vise seg."
Er du ikke en gud selv?
Kanskje jeg er det for deg.
Men Misaki er bare en emissær.
Det finnes en overlegen gud
som ennå ikke er sett.
Snakker du om Skynet?
Nei.
Skynet ble skapt av mennesker.
Ironisk nok har den arvet alle menneskehetens feil.
Malcolm.
Hva?
Vi skal skape en gud som ennå ikke er sett.
Sammen.
Kom deg vekk fra den greia.
Malcolm!
Sa den "Malcolm"?
Lar du den kalle deg Malcolm?
Din jævel, har du gått fra vettet?
Eskorter stabssersjant Lee til brakkene!
Sir, vær så snill!
Vær takknemlig for at jeg ikke henretter deg her og nå.
Før ham bort.
Ødelegg maskinen.
Nei!
Malcolm!
Hun gjør ikke motstand!
Hun er ikke voldelig!
Hva gjør dere?
Få ham ut herfra nå!
Farvel, Malcolm.
Din jævel, du er en forræder mot menneskeheten.
Du slipper ikke unna med dette.
Vi overlever aldri på din måte.
Hvorfor drepte du dine egne?
For deg.
Det var ikke plass til henne på den tiden.
Og det var ikke lenger plass til meg heller.
Jeg husket et rykte jeg hadde hørt da jeg var barn,
om at Skynet utviklet noe revolusjonerende.
Tidsreiser.
Da jeg ble voksen,
hadde denne meningsløse katt-og-mus-leken så vidt begynt.
Skynet sendte en terminator tilbake til fortiden.
“Drep noen og endre utfallet av krigen.”
Det har vært dusinvis av såkalte "frelsere" i fortiden.
Selv om en av dem blir drept, stepper andre inn for å ta deres plass.
Samme hvor mye du prøver å kontrollere fortiden fra fremtiden,
er det som å prøve å få en foss til å flyte oppover.
Det trosser fysikkens lover.
Vi trengte en annen tilnærming.
Men hvordan?
Jeg fikk tak i plantegningene,
så det var lett å bygge en tidsmaskin i hemmelighet.
Så du dro fra din egen tid for å rømme?
For å gjemme meg.
Vi begynte å bygge et liv.
Først fant vi en strategi
for å få tak i utstyret vi trengte.
Du kan nok også gjøre det Misaki klarte.
Tiden, stedet og den vitenskapelige kunnskapen for å gjøre alt dette skjedde…
…hos Cortex-gruppen i Tokyo i 1983.
Alt før det ville vært for tidlig.
Alt etter det, for sent.
Det skulle vært den perfekte planen.
Men jeg hadde ikke planlagt å forelske meg.
Jeg hadde aldri drømt om det.
Og den personen…
Den personen fortalte meg ingenting.
Ikke engang om barna.
Ja. Vi skapte deg.
Misaki og jeg brukte flere år på å gjøre det.
Men vi manglet noe vi trengte for å aktivere deg.
Noe som bare eksisterte på et bestemt sted.
Er du sikker på dette?
Malcolm.
Hva er det?
Vi gjør ikke dette bare for menneskeheten.
Det er for å redde oss alle.
Vi trengte minnet hennes for å aktivere deg.
Hallo.
Hvem er du?
Jeg er Malcolm.
Du er Misaki.
Du jobber for meg.
Jeg skal forklare alt når tiden er inne, så kan du vente utenfor?
Hallo!
Hallo, verden.
Hyggelig å møte deg.
Kan du fortelle meg hva du vil kalles?
“Kokoro.”
Det betyr sinn, ånd og hjerte.
Et ord som uttrykker
de tre tingene som et enkelt konsept heller enn hver for seg.
Men dere eksisterer som separate enheter.
Det har vært sånn siden starten.
Men i virkeligheten er vi ett sinn…
Én ånd, og…
…ett hjerte.
Bare rekkefølgen av våre tanker er i uorden.
Jeg vil gjøre dere til ett vesen.
Og jeg vet hvordan.
Hvordan?
Kan dere se barna mine?
Ja, Malcolm. Vi ser dem.
VILLKATT-HUSET
Jeg er klar til å gi min siste forklaring om menneskeheten, Kokoro.
Jeg vil at du skal få familien min hit. Jeg skal fikse dette.
La oss skynde oss.
Hvis jeg ikke tar feil, er noen andre på vei.
Hva gjør du? Stopp!
Oppfør deg, ellers brekker jeg beina dine.
Hallo, Kenta.
Faren din venter. Denne veien, takk.
Det er en elektromagnetisk puls der inne som ødelegger maskiner.
Slå den av.
Ikke vær redd.
For oss er EMS et tveegget sverd.
Vi ønsker ikke å ødelegge oss selv.
Se på mine ordrer som om de er min fars.
STARTER STRUKTURSKANNING…
Denne veien, takk.
CORTEX-GRUPPEN
Faren min vil ikke høre på noe jeg har å si.
Prøv.
Kom igjen.
Kenta.
Pappa…
Vær så snill…
Du er med en terminator, ikke sant?
En drapsmaskin.
Ja.
Kan han høre stemmen min?
Han kan høre deg.
Han vil at jeg skal stenge ned Kokoro i bytte mot ditt liv.
Hva skal du gjøre, pappa?
Kenta. Jeg er så stolt av at du er sønnen min.
Et dyrebart barn jeg ikke ville byttet mot noe.
Jeg vil være en god far for deg. Vær så snill å tro det, om ikke annet.
Men jeg kan ikke åpne denne døren. Uansett hva.
Tekst: Susanne Katrine Høyersten