EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Käre Baron...
Raska på!
...kära klubbkamrater...
Sir!
Vi är en god bit in i första etappen av vår resa.
Lediga.
Hertigen och jag steg ombord på yachten i Mombasa.
Angenämt.
Därifrån seglade vi till Ceylon via de gudomliga Seychellerna.
Vi fortsatte sedan till Malajstaterna och vidare mot Nya Guinea.
Då hertigen inte är mycket för ceremonier,
utan föredrar sport och tävling framför middagar och tal,
har vi, på alla platser vi besökt, haft ett OS i miniatyr.
Kom igen, grabbar!
Vi har flera begåvade idrottsmän ombord: löpare, roddare och fotbollsspelare.
På de flesta platser har vi vunnit med nöd och näppe.
Men i Nya Guinea måste jag tyvärr medge att vi mötte vår överman.
Res dig!
Som tur är, finns ju alltid cricket...
Heja Aldrich!
...där vi kan räkna med att vi får vår hämnd...
Bränd!
-Va? -Ja!
...främst för att cricket aldrig har skådats i Nya Guinea.
Om kvällarna fortsätter äventyren.
Under tidigare kungliga resor, då drottningen har varit med,
har man haft anständiga tillställningar då alla har uppfört sig väl.
"Men inte den här gången.
Philip gillar ju att förena nytta med nöje och står inte i vägen för lite hålligång.
Och på Nya Guinea finns det tydligen inget som heter 'otrohet'.
Män förväntas ta för sig!
När resan är över kan vi nog ge ett kvalitativt utlåtande
om var man hittar världens bästa kvinnor.
Hittills kan jag dock säga
att Nya Guineas kvinnor är ljuvare än Ceylons och lika sköna som Malayas!
Jag har delgett er dessa hemligheter i god tro.
Innehållet måste, likt allt annat som nämns i Torsdagsklubben, förbli hemligt.
Nittio procent av officerarna ombord är gifta
och skulle döda mig om de läste det här.
Absolut sekretess gäller. Det som händer på resan, stannar på resan!
Men misströsta ej, jag ska hålla er à jour med våra kommande äventyr.
Det här kommer att bli en betydelsefull och händelserik resa.
Er käre klubbkamrat Mike!"
LAG FÖRE KRIG
KRIGA EJ OM SUEZ!
Vi förlitar oss på den härskande klassen.
Vi lägger vårt storslagna land i deras händer!
Och vad gör de?
Hur återgäldar de vårt förtroende?
Med att leda oss in i ett olagligt krig under falska förespeglingar!
Ett skamligt, bedrägligt företag!
Mördare!
Vad säger du nu? Jävla skamfläck! Ni drar oss alla i fördärvet! Skitstövlar!
STORBRITANNIEN FÖRÖDMJUKAT
Invasionen är en katastrof. FN:s generalförsamling och USA protesterar.
Premiärministern har inget annat val
än att beordra eldupphör och reträtt med omedelbar verkan.
-Utan att ta tillbaka Suezkanalen. -Precis.
-Då har allt varit förgäves? -Värre än så.
Våra valutareserver har urholkats så pass att pundet nu riskerar att falla hårt.
Bränslesituationen är lika svår.
Panikköpande har observerats på bensinstationer,
och bränsleransonering förväntas bli nödvändigt inför vintern.
Det är ingen överdrift att påstå att det här är vår värsta vecka sedan 1939.
Freden och samstämmigheten som din käre far efterlämnade är borta.
Vårt rykte för ärbarhet och integritet i utrikespolitiska frågor är krossat.
Vad är det?
Hertigen av Edinburgh är i telefon, Ers Majestät.
Kan man tänka sig!
Från Nya Guinea.
-Ni får ursäkta mig. -Givetvis. Hälsa!
-Hallå? -Hallå?
Hej, Philip!
Hör du mig?
Ja, jag hör dig!
Jag hör dig inte! Hör du mig?
Ja! Jag hör dig.
Hallå?
Elizabeth?
Hör du mig?
Philip?
Redo, sir.
Sabla telefoner.
-Jäkla skräp. -Själv låter jag bli.
Samling på däck för morgonupprop.
Lediga, mina herrar.
Vårt äventyr har bara pågått i två veckor, men vi har redan färdats över 3 000 mil
från den ena sidan av världen till den andra...
...i ett försök att reparera landets rykte,
som ödeläggs av politiker.
Jag skulle vilja tacka var och en av er för er professionalism och disciplin.
Ni har alla varit strålande. Utom fotbollslaget...
...vars slarviga, otäta försvar och brist på vänsterspelare
ledde till en förnedrande förlust på den sabla sjömansklubben i Port Swettenham.
Jag skulle också vilja tillägga... Om ni så tillåter, amiralen?
Ja, sir.
Det har varit underbart för mig personligen att vara till sjöss igen.
Flottan har alltid haft en speciell plats såväl i mitt liv som i mitt hjärta.
Det finns få nöjen i livet som överträffar att tjänstgöra på ett sådant här fartyg.
Därför är det svårt att ge sig av.
Men det måste jag tyvärr. Jag ska inviga OS i Melbourne,
där jag måste sköta mig i allmänhet, skaka lite händer och klippa några band.
Det blir rena helvetet, det kan jag försäkra er om.
Jag räknar minuterna tills ni hämtar mig igen och äventyret kan fortsätta.
Men till dess, sköt er, håll er i form,
och drick för helsike inte upp ölen!
Tack, sir!
Bra jobbat! Bra, hörrni.
Härligt.
Bra jobbat.
Det är så deprimerande, det här med Suez.
STORBRITANNIEN FÖRÖDMJUKAT
Läs inte om det då.
-Jag kan inte hejda mig. Hur tänkte de? -Ska vi ta en titt på schemat?
-Muntrar det upp mig? -Troligen inte.
Jag har strukit en del, men det är ändå fullspäckat.
Vi börjar med ett besök på en urangruva i Northern Territory.
-Jippi. -Bondeparad i Sydney.
Vidare till en veteranföreningskonferens i Canberra,
och så trädgårdsbjudning hos generalguvernören.
-Min lycka är gjord. -Men jag har skrivit ett standardtal
som ni kan memorera som en majna och hålla vid varje tillställning.
Australien.
Namnet väcker romantiska associationer till framsteg, ambitioner och möjligheter.
Det som utmärker varje stor nation är resan som den gjort på vägen till storhet.
Vilken resa Australien har gjort.
Det är alltså smältverket?
Sedan de tidiga europeiska upptäcktsresanden kom till er kust,
har ni utstått många prövningar.
Mindre självständiga nationer skulle ha sökt stöd från moderlandet,
en gång så centralt för landets styre. Men Australien kämpade vidare.
Likt dess kärva och tidvis obevekliga landskap...
...har Australien uppvisat äkta styrka och mod.
Ni har på ett beundransvärt sätt utvecklat alla aspekter av ert liv och er kultur.
På blott 200 år har ni vuxit till en unik och individuell civilisation,
som utan tvekan lär räknas till de finaste världen har skådat.
Australien!
-Utmärkt tal! -Tackar!
Hon heter Helen King.
Hon är 29 år och skriver i The Age, en av de främsta tidningarna.
Hon har bett att få träffa er.
-Då träffar vi henne. -I vilket syfte?
-En intervju. -Vi sa ju "inga intervjuer".
Ja, men för henne är jag beredd att göra ett undantag.
-Såg du hur hon tittade på mig? -Ja.
Jag tror inte att jag inbillar mig. Vi gentlemän har pejl på sådant.
Nej.
Och hon har följt efter oss hela tiden. Nej...
Vi kan nog gott anta det här är en vän och ingen fiende.
Bilen med Hans Kungliga Höghet hertigen av Edinburgh
kör nu fram på den förträffliga röda banan denna behagliga eftermiddag i Melbourne.
Folkmassan jublar i extas då de får se en första skymt av hertigen,
som lär roa sig gott under sin vistelse här i Australien.
Nu är det snart dags. Hertigen tar sin plats i den kungliga logen.
Härmed förklarar jag de olympiska spelen i Melbourne öppnade.
Vi firar den moderna tidens sextonde olympiad.
Han ser glad ut...för en gångs skull.
Hertigen ler åt de stormande applåderna och hurraropen...
-Ja. Väldigt glad. -...från de uppspelta åskådarna i stadion.
Det kan du tacka mig för. Det var min idé.
Jag har alltid vetat att han behövde få glänsa...ensam.
-Vilken storslagen stund. -Tack, mamma.
I antikens Grekland invigdes spelen med att släppa ut en flock fredsduvor,
och så även i dag.
-Är ni redo? -Ja.
-Mrs Parker? Den här vägen. -Vänta här.
Mrs Parker, hur kan jag hjälpa er?
Jag vill separera från min man. Eller ännu hellre, skilja mig.
-På vilka grunder, om jag får fråga? -Jag ser honom aldrig.
Frånvaro är inget giltigt skäl till skilsmässa.
Försummelse?
Inte det heller. Det krävs något av de stora tre:
Äktenskapsbrott, anstötligt uppträdande eller vansinne.
-Äktenskapsbrott har säkerligen begåtts. -Då behöver vi bevis.
Det blir inte lätt. På grund av hans jobb.
-Mike jobbar för hertigen av Edinburgh. -Vilken position?
-Hans privata sekreterare. -Jag förstår.
Han är dessutom hans närmaste vän. De är oskiljaktiga.
Är ni helt säker på det här? En skilsmässa kan göra en kvinna tämligen isolerad.
Det kanske blir bättre med tiden om ni bara...håller ut.
Det brukar bli bäst så för alla. Gräset är sällan grönare.
Jag återkommer när jag har bevis.
-Tar ni petidin? -Ja.
Och pentobarbital?
Ja, jag tar pentobarbital, men det hjälper inte. Jag behöver något starkare.
Det finns inget starkare.
PENTOBARBITAL
Vad farmakologi beträffar har vi gått så långt vi kan.
Ni har all min sympati, premiärministern. Och jag förstår att ni behöver vila.
Men med tanke på utmaningarna som vårt land står inför,
tycker ni inte att ni har ett ansvar att bli kvar i tjänst lite längre?
Jag ställde samma fråga till min läkare, men han insisterade.
Han menade att jag hade nått gränsen för vad en människa kan förmå.
Men landet är i trygga händer. Mr Butler tar över i min frånvaro.
Mr Head sköter tillbakadragandet av våra soldater från Egypten,
och Mr Macmillan sköter den...ekonomiska situationen.
Den ekonomiska krisen.
-Hur länge räknar ni med att vara borta? -Inte länge. Några veckor.
Nåväl... Jag antar att ni kan nås med kort varsel.
Det påpekar jag alltid för mina privata sekreterare.
Visserligen är jag borta, men Windsor ligger runt hörnet.
Norfolk likaså. Det ligger i County Durham, inte sant?
Ert släkthem.
Jamaica.
-Ert släkthem? -Läkaren tyckte att jag skulle åka dit.
-Sa han specifikt Jamaica? -Han sa solsken, tropiskt solsken.
Han sa att mitt liv hängde på det.
Vad skulle han ordinera åt oss andra, månntro?
-Premiärministern. -Ers Majestät.
Ursäkta mig... Ursäkta!
Ni jobbar där inne, inte sant? På Torsdagsklubben, som servitris.
-Vem frågar? -Eileen. Kan vi talas vid en stund?
Hur kan jag hjälpa er?
Jag vill att ni berättar vad som försiggår...där inne.
-Är ni reporter? -Nej, inte alls.
Jag är bara hustru till en av medlemmarna och mor tills hans barn.
-Ni kanske känner honom. Han heter Mike. -Det är så många herrar.
Mike Parker.
Ni känner honom, inte sant?
Det skulle Mike nog se till. Ni är precis hans sort.
En vacker dag ska ni också gifta er, och jag hoppas att ni väljer rätt man.
Men om ni inte gör det, om ni träffar en man som gör er olycklig,
så önskar jag att ni kan lämna honom på ett enkelt och smärtfritt sätt.
Om ni kan berätta något som gör det lättare för mig att lämna min man...
Jag beklagar, mrs Parker. Jag vet inget om er man.
-Här är min adress och mitt telefonnummer. -Ursäkta mig!
Bara...
Om ni skulle komma på något.
-Två martinis till. -Ska bli.
Lily!
-Martin. -Kan vi prata en stund, Michael?
-Jag tror att det är viktigt. -Kom in.
Jag får be dig att gå igenom det igen.
Ja. Det här ryktets ursprung är sannerligen dunkelt.
-Din syster... -Svägerska.
...åt lunch med sin moster, som hade tillbringat helgen på...
Cholmondeley Castle.
Där en av de andra gästerna brukade spela bridge...
Tennis.
...med advokaten som besöktes av Eileen Parker.
-Jag tror att det stämmer. -Det är ju redan halva landet.
Nu vet alltså alla de här människorna att mrs Parker ansöker om skilsmässa?
-Ja. -Det är högst beklagligt.
Det blir svårt att lägga locket på.
Och vad är det som har väckt mrs Parkers...missnöje?
Försummelse, anstötligt uppträdande och äktenskapsbrott.
Bara en kvinnas misstankar, inget konkret.
Men hon lär ha nämnt en viss lunchklubb,
där örlogskapten Parker och hertigen av Edinburgh är...
-Säg det inte... Stamkunder. -Snarare grundare.
Håll koll på det här åt mig, Martin. Noga koll.
-Tre kopior, Jane. -Ska bli.
Tack!
-Varsågod! -Frun.
-Försiktigt. -Tack!
-Redo, sir? -Ja.
Hertigen av Edinburgh.
-Tack för ni tog emot mig, sir. -Ingen orsak.
Vänta lite medan jag ställer ifrån mig mina saker och gör mig redo.
-Varsågod. -Tack!
-Jag ställer mikrofonen här. -Kan jag hjälpa er?
Nej tack.
Jaha... Då var det klart.
-Jaha, då lämnar jag er i fred. -Tack, Michael. Varsågod.
Tack!
Ska vi börja?
Först måste vi kommentera situationen i Egypten och omvärldens reaktioner.
Hur så?
Stora demonstrationer på Londons gator,
Eden ger efter för trycket från omvärlden och beordrar eldupphör.
Är inte det viktigt för ert land?
Det är möjligt, men jag tänker inte kommentera det.
-Varför inte? -Medlemmar i kungafamiljen gör inte det.
-Men ni måste ha åsikter om saken. -Givetvis. Jag är ingen grönsak.
Men mina åsikter om sådana frågor är och förblir privata.
-Vad betyder det för Storbritannien? -Storbritannien klarar sig säkert fint.
Här anser man att Storbritannien har förödmjukats.
Jaså.
Ni som är så förvånansvärt framstegsvänlig måste vara bekymrad.
-Är jag framstegsvänlig? -Tycker ni inte det?
Sända kröningen i tv? Förespråka modernisering?
Det är sunt förnuft.
Om man är öppen för framsteg och förändring.
Jag lärde mig väldigt tidigt att man inte bör ta något för givet.
Ni talar om er familj. De tvingades lämna Grekland under revolutionen.
Er farfar blev skjuten, och er far flydde för att undvika samma öde.
Ja. Det stämmer.
Det är mycket som folk inte vet om er.
De där historierna har förskönats. Sanningen är i själva verket ganska trist.
Trist? Ni flydde från Korfu i en orange låda.
En barndom i exil, ständigt i rörelse...
Ordet "exil" är för starkt och känslosamt. Så var det för alla. Man kämpade på.
Men det kan inte ha varit lätt.
Var det påfrestningarna av att leva i exil som framkallade er mors sjukdom?
Vilken sjukdom?
Enligt mina källor drabbades hon av ett sammanbrott.
Det var inte lätt för henne. Men hon kämpade på.
Hon fördes bort, inte sant? Till en institution.
Sedan övergav er far familjen och stack med sin älskarinna.
Jag vet inte vad ni har läst eller vem ni har pratat med,
men både min mor och min far spelade aktiva roller i sina barns liv.
Men ni träffade väl inte er far de sista sex åren av hans liv?
Ska vi förbli vänner så bör vi gå vidare.
Som ni vill. Får jag ställa några frågor om er utbildning?
"Sir."
Sir.
-Nå? -Den var också annorlunda.
Vad är det som är så annorlunda med en brittisk internatskola?
Sedan skickades ni till en skola i Tyskland.
Mina systrar bodde där.
-Nazisterna. -För guds skull...
En av dem var gift med en vän till Hitler.
Jag gick i skola där i mindre än ett år innan jag återvände till Storbritannien.
Vad vill ni säga? Det är uppenbart vilken sida jag stod på.
Mina krigsbragder talar för sig själva.
Jag säger bara att er bakgrund är mer komplex än vad folk föreställer sig.
-Vad föreställer de sig? -Folk är nyfikna.
Vem är den här påfallande stilige mannen vid sidan av världens mest berömda kvinna?
Vem är han?
Jag vill inte göra er besviken.
Men han är bara en helt vanlig man,
i vad som utifrån kanske företer sig som ett märkligt liv,
men som inifrån egentligen inte skiljer sig från någon annans.
Jag tror inte att någon annan är som ni.
Ni blev föräldralös som liten.
Er käraste syster Cecile, även hon nazist, dog i en flygkrasch.
-Vi bör gå vidare. -Vad lämnar det för spår hos en man?
Den sortens trauma påverkar utan tvivel
hur era barn, hur Englands blivande kung, uppfostras.
Nu räcker det.
Folk har rätt att känna sina ledare. Tycker inte ni det?
Särskilt sådana som inte kan avsättas genom fria och rättvisa val!
Låt aldrig min fåfänga ta överhanden igen.
För guds skull!
Kensington 8953. Hallå?
Vi träffades...
...ett antal gånger.
På olika ställen.
Efteråt brukade han berätta om sitt arbete.
Om sitt umgänge.
Han nämnde aldrig någon fru.
Inga barn heller.
Jag är hemskt ledsen.
Om ni verkligen menar det och vill göra mitt liv lättare...
Självklart.
Ni måste lämna en officiell redogörelse och vittna i rätten.
Då mister jag mitt jobb.
-Det är vad lagen kräver, är jag rädd. -Nej!
Nej.
Får jag fråga varför ni ringde mig och kom hit i dag?
-För att göra mina mardrömmar mer levande? -Förlåt.
Enligt mina källor har mrs Parker tagit med servitrisen till skilsmässoadvokaten.
Servitrisen lär inte ha lämnat några påtagliga bevis.
-Det rör sig ännu bara om hörsägen. -Men hur länge till?
Det här får inte fortsätta ett enda steg till, Martin.
Om mrs Parker fick igenom skilsmässan,
skulle tidningarna göra det helt rationella antagandet
att allt som örlogskapten Parker har gjort har även hertigen av Edinburgh gjort.
Vi vill inte att det börjar talas om otrohet och skilsmässa.
Nej.
Oavsett hur mycket sanning som ligger i anklagelserna
skulle det krossa det kungliga äktenskapet och sätta hela monarkin i fara.
Några förslag?
Lediga!
Då så! Våra vuxna plikter är avklarade.
OS är i gång, så nu, mina herrar,
kan vi återgå till viktigare göromål: vår resa!
Om nio veckor är vi hemma.
Innan dess ska vi besöka Samväldets mest avlägsna hörn,
men det är med glädje jag säger att vi ska göra det utan reportrar.
Vi ska göra det utan fotografer. Vi slipper världens blickar.
På tal om det, Michael har ett förslag.
Tack! Jaha, mina herrar. Ja, jag har ett lite ovanligt förslag.
Något som ingen nog har deltagit i förut. En tävling i skäggodling!
Dispens beviljas till det tiotal män som redan har skägg, som får raka sig.
De får agera domare åt oss andra. Alla med?
Ja!
-Hipp, hipp... -Hurra!
-Det är inget som ni inte sett förut. -Vi ser inget nu heller, Bill.
De allvisa makterna har bestämt att de vill att ni ska hålla ett jultal.
Va? För vilka då? Männen ombord?
Nej. Till den halva miljarden människor som utgör Samväldet.
Lord Chamberlain. De vill att ni håller ett jultal samtidigt som drottningen.
Tusen ord, med upplyftande anslag och kristet budskap.
Så många omnämnanden som möjligt av vikten av familjen och äktenskapets helgd.
Och om jag inte vill?
De verkar inte ha upplåtit någon plats åt era åsikter om det, eller om något annat.
På grund av er ställning kommer ert tal sist, vid den vanliga tiden, klockan tre.
Men på juldagens morgon befinner sig hertigen av Edinburgh i Graham Land
på den Antarktiska halvön, alltså tio timmar efter oss.
Han måste gå upp i gryningen för att hålla sitt tal.
Får jag fråga varför han ska hålla tal?
-Förlåt? -Det är väl inte sedvanligt?
Nej, det är det förvisso inte. Jag tror att vi tänkte så här,
att då Ers Majestät och Hans Höghet inte har setts tillsammans på länge,
kunde ni åtminstone höras tillsammans...
Det kan försäkra folk om att allt är väl.
-Jag skulle inte gå så långt. -Det skulle jag. Det är en bra idé.
Tack, Michael!
Får jag fråga dig en sak? Av ren nyfikenhet.
Vilken är den längsta tiden som du och lady Adeane har varit åtskilda?
Tre veckor.
Jag förstår. Skulle du säga att ni mår väl eller lider av att vara åtskilda?
Det är inget vi föredrar.
Särskilt Helen anser att det inte kommer något gott ur att vara isär,
att man och hustru hör ihop med varandra.
Självfallet.
Drottningen.
-Brown? -Ja, sir.
Vad står på?
Den australiska flottans patrullbåt HMAS Warreen har sänt ett nödrop.
De har räddat en fiskebåt som drivit runt länge.
En överlevande. Han höll på att dö.
Han har brutna revben och lungan kan vara punkterad. De har ingen läkare ombord.
-Mannen är döende. -Är vi närmast?
-Det ligger ett lastfartyg 5 km längre ut. -Vi är närmast.
Sätt kurs. Vänd om.
Vänder. 90 grader.
Vinscha upp!
Upp. Han kommer upp.
Håll i honom.
Remmarna!
Lediga.
Vi drog upp honom nära båten. Resten av besättningen måste ha drunknat.
Ingen loggbok. Ingen vet vem han är eller varifrån han kommer.
Det kvittar. Han var kapten på sin båt. Det är det enda som räknas.
-Dropp med saltlösning. -Han är en av oss.
Han behöver vätska. Nu!
-Det kommer inte på fråga. -Varför inte?
Vi är på en officiell resa med strikt schema.
För att hjälpa mannen tillbaka skulle vi få vända och åka åt fel håll.
-Det skulle ta dagar, kanske en vecka. -Vi kan ta igen det.
Han hade tur som blev räddad till livet.
Vi lämnar av honom nästa gång vi går i land.
Han kommer att vara långt hemifrån.
I ett helt främmande land med ett främmande språk, långt från sin familj.
Det rör inte mig.
Ett mindre viktigt fartyg kanske har tid för sådan...sentimental välgörenhet.
Vi har fullgjort våra viktiga plikter och är på väg hem.
Vi är inte mycket mer än en nöjeskryssare med bränsle och tid i överflöd.
Sir, mitt beslut som flaggofficer är nej.
Och mitt beslut som flottans högste amiral är att vi gör så.
Bara en person har befäl över det här fartyget.
Det är flaggofficeren.
Om ni mindes utbildningen till flottan så skulle ni komma ihåg det.
Jag minns faktiskt utbildningen.
Jag förde befäl på jagare under kriget, samma krig som ni tillbringade på land.
Jag missbrukar aldrig mina privilegier, men det här är den kungliga yachten.
Jag representerar kronan, och jag säger att vi hjälper mannen hem.
Kära vänner, efter 20 händelserika veckor till sjöss,
då vi lagt fem kontinenter och flera tusen mil bakom oss,
kan jag berätta att vi sparade vårt största äventyr till sist.
Den kungliga yachten Britannia försökte sig på sjöräddning
och vi drog upp en skeppsbruten sjökapten ur vattnet.
Våra kirurger opererade honom.
Sedan hjälpte vi honom hem, till sin familj och sitt folk.
Och vilket folk!
Vilken familj.
Vilket hem.
Skulle ni, kära klubbkamrater, någonsin tröttna
på era färglösa och tomma liv i London,
så föreslår jag att ni genast flyttar till de små önationerna kring Tonga.
Närmare än så här kommer man inte himlen på jorden.
"Aldrig har vi väl fått ett sådant mottagande och ätit så väl.
Aldrig har jag upplevt en sådan vilja att släppa loss och njuta.
Ingen annanstans på jorden, och nu har vi tillryggalagt nästan varje centimeter,
har vi träffat på sådana vackra kvinnor.
De här dagarna har sannerligen varit högst anmärkningsvärda.
Det är med stor motvilja,
som vi, efter tre dagar här, sliter oss härifrån,
var och en av oss, inte lite, utan djupt förälskade."
Det är väl er mans handstil?
Ni sa att ni behövde bevis.
Det där är ingen kunglig resa, det är en fem månader lång svensexa.
Horor i varje hamn.
Lycka till!
Tack!
-God jul. -God jul, Ers Majestät.
-God dag. Tack! -Tack och lov!
-Har ni skrivit det än? -Nej. Jag väntar på inspiration.
Får jag föreslå några gamla klyschor om julen och Samväldet?
Det är vad de vill höra. Jag menar vad jag vill säga.
Jag förstår.
-Har du fått in det? Home Service. -Inte långt kvar, sir.
Var är Philip?
-Graham Land, var det sista jag hörde. -Var ligger det?
-Dickie, var ligger Graham Land? -Antarktis, väl?
Är det nord eller syd?
-Nord. -Nej, mamma. Syd.
-Är det någon som vet? -Ja. Arktis är ju nord.
Så Antarktis är icke-nord. Inte sant, Dickie?
Vad är "icke-nord"?
Kom in.
-Det är dags. -Bra.
-Era Majestäter, Era Kungliga Högheter... -Barn!
Här kommer en julhälsning från Hans Kungliga Höghet hertigen av Edinburgh.
God morgon! Britannia här.
Jag talar till er från Söderhavets kant.
Femtionio grader syd, sextio grader väst.
Ni måste vända jordgloben uppochner för att hitta platsen.
Några av oss ombord på yachten känner oss lite uppochner.
Vi har aldrig förr varit så långt hemifrån.
Avlägsenheten erbjuder en värdefull chans att ägna en tanke...
...åt sitt eget liv, sitt eget levnadssätt.
Vi har rest över hela världen och sett olika stammar, samhällen och kulturer.
Vi har diskuterat var man har bäst styrelsesätt och rättssystem
och intressantast religion.
Vi har häpnat över och imponerats av mycket av det vi har sett.
Det har så klart fått oss att granska våra egna liv, hur vi lever.
Allt det vi tar för givet.
Är det verkligen Philip? Eller är det något slags imitatör?
-Varför säger du så? -Han låter så konstig, så annorlunda.
Här sitter jag, 1 600 mil från London...
...omgiven av öde vatten...
Livet ombord på fartyget är behagligt, men det kan också kännas ensamt.
Vi är män tillsammans...
...men var och en av oss är ensam.
Jag blev ombedd att meddela dig att de är redo.
Ja.
Ändringar i sista stund?
-Något sådant, ja. -Kan jag hjälpa till?
Nej. Tack.
Mottagningen är god.
-Jag ska se vad jag kan göra. -Allt klart på Broadcasting House, sir.
-Vi väntar på er. -Ja.
God jul!
-God jul, Ers Majestät! -God jul!
Storbritanniens och Samväldets folk ska nu få höra Hennes Majestät Drottningen.
Tack! Drottningen.
Än en gång har julhälsningar utbytts världen över...
...burna på den moderna vetenskapens osynliga vingar.
Utav alla dessa hälsningar från Samväldets alla vrår,
har ingen skänkt oss större glädje...
...än den som kom från min make...
...från det avlägsna och ensliga Antarktis.
Till honom vill jag säga,
från alla medlemmar av familjen som samlats här i dag...
Våra bästa välgångsönskningar till dig ombord på Britannia.
En väldigt stor och sammansvetsad familj väntar på dig här...
...och kommer alltid att vänta på dig, var du än befinner dig.
Jag skulle vilja framföra min tacksamhet till de män och kvinnor i Samväldet,
vars insatser i våra storslagna städer...
Kom ihåg att du har en familj.
Där är ni ju!
-Allt väl? -Ja.
Hennes tal.
Vad menar ni?
Gripande. Förvånansvärt gripande.
Jag var inte beredd på det.
Jag måste nästan erkänna att jag känner lite...
Hemlängtan?
Ja.
Jag förstår.
Undertexter: Jenny Gregory