Vi er samlet her i dag...
EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
...for Guds åsyn, og i denne menighetens nærvær,
for å forene denne mann og denne kvinne i hellig ekteskap...
...som innstiftet av Herren i vår uskylds tid, hvilket tilkjennegir for oss
dette gåtefulle forbund som eksisterer mellom Kristus og Hans kirke.
Og som av den grunn ikke er å forvalte for alle og enhver,
ei heller til å innlate seg på så overilt, lettsindig eller formålsløst,
kun for tilfredsstillelsen av de kjødelige lyster,
som var vi primitive dyr som intet forstår.
Men heller med ærbødighet, diskresjon, forstand og klarsyn,
og med gudfryktighet,
med nøysom aktelse for de grunner ektestanden ble forordnet.
Aldeles henrivende! Takk skal dere ha.
Sprudlende og fullt av livlighet, om jeg får be.
Vi skal ta ett til, så snart dere er klare, og...
Ned med haken en smule, Colin. Meget lenger ned.
Takk, og blikket på meg, alle sammen, og... knips!
-For bruden og brudgommen! -For bruden og brudgommen...
Forbannet skrekkelige, slike bryllup.
-Uhyre oppskakende. -Med mindre det er ens eget, selvsagt.
Nok et par begir seg av sted for å bygge sitt slott.
Ned med fallgitteret og opp med vindebroen.
-Hva mener du nå? -Men er det ikke det parene gjør?
De snur seg mot hverandre, og vi ser dem fjerne seg.
Hva skal jeg gjøre, Billy?
Ingen ønsker visst å gi seg i kast med meg.
Jeg er for avskrekkende å satse på.
Jeg kan gjøre et forsøk.
Ikke vær tåpelig, du er en venn.
Er ikke det den viktigste kvaliteten til en mulig ektemann?
I gamle dager var ikke folk like rådville.
De giftet seg av fornuftige grunner. Ekteskapet var en forening av verdier.
I tillegg til andre ting.
Som vennskap, og prinsipper.
Fremtidsutsikter.
Vi ville oppfostret derbyvinnere og fått en hær av unger...
-Billy... -Og jeg kjenner rutinene.
Jeg kjenner reglene. Og familien din kjenner meg og er ikke motvillig innstilt.
-Nei, de forguder deg. -Og jeg deg.
Det har jeg alltid gjort.
Din fortrolige i tykt og tynt.
Mamma sa noe interessant her forleden.
Hun sa at de første ti årene av et ekteskap kun er en innledning.
At det ofte oppstår en krise etter ti år,
men så finner man en løsning på det og kommer i orden.
Og at det først er da man virkelig finner rytmen.
Tror du det er det som har skjedd med oss?
Det kan hende.
Jeg har tenkt på om vi skulle holdt en skikkelig markering av årets jubileum.
For å feire at vi har funnet rytmen.
La gå.
Ja?
Ja, greit. Det er Margaret.
Hvordan var det?
Det evnet både å bedre humøret
og drive en til selvmordstanker, på én og samme tid.
Det tok en evighet å komme dit. Og mamma var et mareritt.
Heldigvis sendte de oss et helikopter til hjemreisen.
Og jeg har en skrekkelig følelse av at på et tidspunkt, midt oppi alt sammen...
...så gikk jeg selv med på å gifte meg.
At det var?
-Med hvem da? -Billy Wallace.
Du godeste!
Gratulerer! Billy Wallace!
Å, milde Jesus.
Så om jeg skulle takke ja til dette, ville det bli møtt med et ja fra deg?
Ja, selvsagt.
Et uttrykkelig ja.
Philip og jeg snakket akkurat om å holde fest i anledning vår ti års bryllupsdag.
Du og Billy kan benytte anledningen til å annonsere forlovelsen, om dere ønsker.
Det var en hyggelig idé.
Da var det avgjort.
-Takk. -Med glede. God natt, Margaret.
Kan De forklare hvorfor satellitten fortsetter å gå i bane rundt jorden,
heller enn å fly ut i rommet eller falle til bakken?
Jeg vet ikke hva jeg mener om at en russisk satellitt sirkler rundt jorden.
Like over hodet på oss. Hva gjør den der oppe?
Tanken er at den skal skaffe informasjon om tettheten i de øvre lag av atmosfæren.
Den mer tvilsomme baktanken er selvsagt å demonstrere
omfanget av russernes militærmakt og tekniske prestasjonsevne.
Raketten som skjøt opp satellitten, er i stand til å avfyre et atomstridshode
mot fiendtlig territorium, med hårfin nøyaktighet.
Tenk hva dette vil medføre for amerikanerne!
En gnagende tvil på egne evner, ville jeg tro.
Vi må gripe denne muligheten til å hjelpe amerikanerne,
og jobbe sammen for å besvare den russiske trusselen.
Slik kan vi også rette opp i det anglo- amerikanske forholdet som, slik De vet,
er blitt drastisk forringet som en følge av Suezkrisen.
Ja, og etter krigen mente de at Eisenh...
Jeg er fast bestemt på å gjenoppbygge det helt spesielle båndet mellom våre to land.
Vi er forbundet av så meget mer enn bare språket og en felles forhistorie.
Det er et slags ekteskap.
Som i ethvert ekteskap vil man gjennomleve opp- og nedturer, men...
Man må gjøre en innsats for å komme tilbake på rett spor.
Det sies at det er viktig å lytte.
I ethvert ekteskap.
Betyr det at vi og russerne kan hente like mye kunnskap fra satellitten?
Hvordan skal vi løse dette?
Sjåføren burde sette av meg først, og siden kjøre deg til stasjonen.
Eller så kan jeg vente.
Det vil neppe være lurt.
Hvorfor ikke? Hvor lang tid trenger du med ham?
Én dag. Kanskje to.
Dette er siste gang, jeg lover.
-Ikke avgi løfter du ikke vil kunne holde. -Nei.
Jeg er fast bestemt på å avslutte det. Det er på tide.
-Nå som du er statsminister. -Ja, det er det.
Ett, to, tre... og knips!
Aldeles praktfullt!
Hvorfor må alltid Cecil Beaton ta bildet til fødselsdagen min?
Hva er galt med Cecil?
Etter fjorårets portrett kommenterte alle hvor pen du så ut.
Nei, de påpekte at jeg lignet slik på deg.
Sannelig.
Cecil spiller alltid på samme streng. Eventyrfortellinger.
Jo, men han behersker det så godt.
Mot meg, Deres Kongelige Høyhet. Mindre fremtredende med haken...
Hva synes du?
Jeg ba min nye hoffdame være til stede...
Deres Majestet.
...for å si sin mening.
Så vi i det minste har én fot i den virkelige verden.
Jeg synes fødselsdagsportretter bør utvikle seg og modnes med årene.
Likesom objektet. De bør vise forandringer i karakter. Sammensatthet.
Realitet.
Ingen etterspør sammensatthet og realitet fra oss. Sett deg, er du snill.
Folk får nok av den slags i sine egne liv.
-De ønsker vår hjelp til å flykte. -Nettopp, Deres Majestet!
Forestill Dem noe slikt som dette:
En ung kvinne, et ganske alminnelig vesen, på sitt bedrøvelige, lille vaskerom.
Så meget forestående arbeid. Så meget oppvask å ta seg av.
Hvor hun higer etter trøst, etter håp!
Og igjen... Ett, to, tre og... knips!
Hun ønsker å tro at tilværelsen ikke kun består av kjedelige plikter.
Hun åpner et tidsskrift og får se bildet av Hennes Kongelige Høyhet.
Og i ett vidunderlig, omveltende øyeblikk forvandles også hun til en prinsesse.
Hun løftes ut av sin elendige og ynkelige virkelighet, og inn i en fantasi.
Senere vil hun forlate huset sitt
iført et nyinnkjøpt halstørkle, kan hende, som hun har spart til.
Og hun vil holde hodet høyt hevet, for hun er blitt som ny.
Og det er takket være Dem, Deres Kongelige Høyhet,
og det ideal De representerer.
Og nå, på ett, to, tre... og knips! Aldeles utsøkt!
I tyve år har vi kjent denne uhellsvangre, vanskapte langhalsen Billy Wallace.
Har noen kvinne, noensinne, ansett ham som noe å trakte etter?
Vitterlig ikke!
Så hvordan skal man forklare det?
Ma'am, lord Blandford ringte for å meddele at Mr. Wallace nok er indisponert i aften.
Det kan ikke stemme. Vi skal kunngjøre forlovelsen.
Det het seg at han er skadet. Og det ganske alvorlig.
-Hvor er han? -Deres Høyhet.
HKH Prinsesse Margaret.
-Ha dere unna! -Å, faen.
-De er nødt til å holde benet høyt, sir. -Billy?
Det holder, Simpson.
Hva står på? Vi skulle annonsere det nå i aften!
Uforutsette omstendigheter. Et lite oppgjør i de tidlige morgentimer.
Er du full?
Ikke ta den tonen, da! Jeg måtte bøte på smerten på et vis.
-Hva skjedde? -Ja, nå skal du høre.
Du vil le så du griner.
Din venn Tennant tok visst anstøt av noe jeg gjorde.
Havnet du i slagsmål med Colin?
Jeg tror noen nevnte ordet "duell".
En duell?
Tennant stod for utfordringen. Det kan synes barnslig i våre dager,
men en duell er en duell, så jeg tok opp hansken.
Som en ekte gentleman.
For å være ærlig hadde drikke blitt inntatt i løpet av natten.
Men morgenen grydde over klare hoder og sterke hjerter.
Tennant ville ta bilen opp til Glen for å hente sin fars gamle pistoler.
Men det ville vært håpløst langt å kjøre. Så Blandford tilbød sine.
Vi begår en forbannet idiotisk tabbe!
Duellen setter ikke bare treffsikkerheten på prøve, men også karakterstyrken.
Ti skritt!
Én, to...
...tre, fire...
...fem, seks...
...syv, åtte, ni...
...ti!
Den jævelen skjøt meg i benet! En skrekkelig historie, men uansett.
Jeg kom fra det med et lite kjøttsår.
Og hvorfor var han sint på deg?
Det er snodig, men siden det ble kjent at vi skulle forlove oss,
synes jeg å ha befunnet meg i begivenhetenes sentrum.
Det er som om alle jordens vakre piker har tatt nyheten som en personlig utfordring.
Jeg er ikke vant til å være omsvermet, og langt mindre et godt parti.
Det synes å ha gått meg litt til hodet.
Jeg rotet rundt en smule på Blenheim.
Hun var litt av en skjønnhet. Hun er filmskuespillerinne.
Tennant fikk i alle fall nyss om det og ble særdeles ergerlig.
Med god grunn.
Din patetiske, puslete, foraktelige narr.
Jeg ville ikke engang gifte meg med deg. Det var kun på bakgrunn av medlidenhet.
Eller desperasjon.
Og nå fornærmer du meg? Du?
En som du får ikke fornærme en som meg. Du får være evig takknemlig.
Du vet saktens å behandle en dame.
Se på dette ansiktet; den skuffelse og vemmelse som står skrevet i det.
Dette uttrykket vil alle dine damer til slutt ha til felles.
Dette er slik de neste førti årene av ditt liv vil se ut.
Margaret...
Margaret!
Helvete!
Ma'am, jeg ble bedt om å meddele
at prinsesse Margaret ikke vil kunngjøre sin forlovelse denne aftenen.
Hennes Kongelige Høyhet vil forklare alt siden.
-Det tror jeg nok. Takk, Michael. -Takk, ma'am.
Greit, greit, det holder.
Under min nylige rundreise i Stillehavet ble jeg presentert for en mann som sa:
"Min kone har doktorgrad i filosofi og er meget viktigere enn meg."
Hvorpå jeg var nødt til å svare: "Ja, sir, det problemet har vi i min familie også."
Min forestilling av vårt ekteskap, i dets spede begynnelse,
var av to mennesker som ble smidd sammen til en slags forenet eksistens.
Ti år har gått. Og de årene har lært meg at hemmeligheten bak et vellykket ekteskap
faktisk er å pleie ulike interesser.
Jeg sier ulike interesser, men ikke fullstendig avvikende.
Det er et merkelig opplegg.
Å se den andre som en helhet, endog de sider ved dem som de ikke ser selv.
Og formodentlig ser også de denne skjulte delen av deg.
Man ender opp med å kjenne sin partner enda bedre enn de kjenner seg selv.
Og det kan være krevende å ikke la det komme til uttrykk, så man må...
Man er nødt til å tilpasse seg og komme frem til en ordning,
en enighet, for å si det slik, om å ta det onde med det gode.
Og det eiendommelige er...
...at det er når det røyner på,
og man står til knes i vansker og smerte...
...at man oppdager skattene.
Jeg vil gjerne få utbringe en skål.
Til ære for kjærligheten.
Til ære for vårt fedreland.
Til ære for urokkeligheten.
Og til ære for ti nye, fabelaktige år.
For henne, mon petit chou.
Lilibet.
Elizabeth.
Dronningen.
-For dronningen! -For dronningen!
Vi går videre til nyhetsrommet ved Alexandra Palace.
President Eisenhower har snakket varmt om det spesielle forholdet som eksisterer
mellom Storbritannia og USA.
Statsminister Macmillan og jeg skal gjøre alt som står i vår makt,
for å styrke og forbedre de varige båndene som har knyttet oss sammen...
Men jeg klarer det bare ikke!
Du er den eneste jeg vil ha.
Jeg har prøvd på nytt med Harold. Jeg har prøvd og prøvd.
Ja, jeg vet jo det.
Men jeg klarer det ikke. Jeg utstår ikke at han rører ved meg eller er nær meg.
Svakheten hans er meg frastøtende.
Kjærligheten hans vekker min avsmak.
God morgen!
Å, kjære deg, for et rot.
Det er en aldeles underskjønn dag.
Og jeg har noe som vil muntre deg opp.
Cecils storslagne kunstverk.
Denne gangen har han overgått seg selv.
Jeg kan si deg hvilket jeg ville valgt som ditt offisielle fødselsdagsportrett,
og Cecil sa seg umiddelbart enig.
Men det er selvsagt opp til deg å bestemme.
-Og hva Billy Wallace angår... -Nevn ikke det navnet.
Han har vært på telefonen til meg i hele morges, helt ute av seg.
-Dernest hans mor og bestemor... -Jeg vil aldri snakke med ham igjen.
Da finner vi noen andre til deg.
Du skal ikke finne noen som helst til meg.
Landgreve Moritz av Hessen. Han er en fjern slektning.
Moren hans var katolikk, men de har sine landområder i behold,
og han gjør et svært godt inntrykk på polobanen...
Ingen som helst!
Noen foreslo også prins Christian av Hannover,
en etterkommer av dronning Victoria.
Han tjenestegjorde i Luftwaffe, men det legger vi ham ikke til last.
Jeg vet hva en hoffdames offisielle plikter er.
Hun skal bli med meg på utenlandsreiser og ta seg av posten min.
Kan de også innbefatte å hjelpe meg med å klatre over muren og rømme?
Jeg holder ikke ut dette lenger.
Jeg skal ha noen gjester på middag i kveld.
Normale mennesker, mener du?
Ja, de er normale.
Men på hver sin måte er de også ganske makeløse.
Du kan dra.
Men ikke utpreget ærbødige.
Det går fint, så fremt de tilfredsstiller de viktigste kravene.
Som er?
At ingen av dem driver med hesteoppdrett, eier landområder eller kjenner min mor.
Da så, alle sammen!
Hallo!
Alle sammen!
Ta godt imot vår æresgjest her i kveld,
Hennes Kongelige Høyhet Prinsesse Margaret.
Hallo.
Er De klar, ma'am? Her følger introduksjonsrunden.
Ved pianoet sitter Dudley.
Og dette er Shilpa.
Du føler deg kan hende litt tilsidesatt.
Du tenker som så:
"Disse pussige dilettantene synes å kjenne hverandre godt."
I så fall har du fullstendig rett.
Vær ærlig, nå.
Husker du noen av navnene?
-Nei, ikke egentlig. -Ikke meg heller?
Har vi møttes?
Ja.
Hvor var det vi møttes?
Kan hende vil det demre for deg. Men hvor skal vi begynne...
I det borteste hjørnet.
Godeste herr Uimotståelig med sennepsfarget høyhalser.
-Uimotståelig? -Nei, alvorlig talt. Han er da en nier?
Syver.
Han heter Jeremy og er arving til en sjokoladeformue, og gift med...
...den blonde skjønnheten vis-a-vis.
-Og hun er en åtter. -Ja, ikke sant?
De to vet å bergta sitt publikum.
De skuffer ikke i privaten heller. Men det tar vi en annen gang.
Hvem er nestemann?
Vår rødmussede og rundkantede venn i paisleymønster!
Navnet er Ken Russell, og han lager BBC- dokumentarer. Reiser overalt med buss.
Du har antagelig aldri kjørt med buss, har du vel?
Nei.
Synd. Man treffer interessante mennesker der.
Fortell meg om kvinnen med de enestående øynene.
Baronesse Frankenstein.
Hun spilte mot Boris Karloff i den filmen, vet du. Skuespillerinne.
Ingen forstår hvorfor hun forlot en dyktig filmprodusent for en kjedelig politiker.
Han heter John Profumo. Forbannet kjedelig type!
Jo, det er helt sant. Den eldre herren ved siden av ham, derimot...
Nei, han vet jeg hvem er. Det er poeten John Betjeman.
"Bokhandler og landeveier Ytringsfrihet, fribilletter
Skiller mellom klassene...
"Skiller."
-Demokrati... -Demokrati...
...og skikkelige avløp."
Se så.
Er det virkelig sant at han har to koner?
Jeg håper det!
Enda bedre om han har tre.
Vi ønsker ingen konvensjonelle i vårt selskap.
Fortell om deg selv.
-Du husker meg virkelig ikke, hva? -Nei.
Jeg er fotograf.
Bryllupsfotografen!
Det var en vennetjeneste, ikke det jeg gjør til vanlig.
Og hva er så det?
Dette.
-Er disse tatt av deg? -Ja.
Portretter?
Nei, jeg misliker det begrepet. Det blir for stivt og tradisjonelt.
Å, beklager. Hva vil du kalle dem?
Mennesker. Ansikter. Det er det mest interessante motivet jeg har kommet over.
Om du vet om noe mer interessant, må du endelig si ifra.
Jeg liker dem.
Nesten som om kameraet ikke er der. Du fanget dem i et ubevoktet øyeblikk.
-Det handler mest om flaks. -Du har gjort hesligheten vakker.
Jeg kan ikke fordra posering, pretensiøse takter og bedrag.
Er du ikke enig?
Var det derfor du begynte med fotografering?
Kanskje.
Eller for å slippe inn bak lukkede dører.
-Tilhørende noen spesielle? -Nei, dører generelt.
Fasaden tjener kun som indikator på hva man må komme seg baken- eller bortenfor.
Overflaten er så kjedelig, synes du ikke?
Det folk ønsker å vise, den forskjønnede versjonen, har jeg ingen interesse av.
Det folk skjuler, det er det som interesserer meg.
Men du kommer meget tett på.
Er ikke det for inntrengen å regne?
Jo, det er en inntrengen, uten tvil. Det er nøyaktig det fotografering er.
Jeg bruker et lite, beskjedent Leica og naturlig lys, som gir meg frie tøyler.
Og hele tiden kommer jeg nærmere og nærmere, og til slutt er det som å...
-Vel, det er... -En inntrengen.
En intimitet.
-Kunne du tenke deg å fotografere meg? -Jeg kunne vurdert det.
På én betingelse.
-Fyr løs. -Når du ankommer mitt tarvelige studio,
kan du legge igjen titlene og prinsessen utenfor.
-Med glede. -Og under hele fotoseansen vår,
gjør du alt det jeg ber deg om.
Ikke se på meg slik. Du verker etter det, bare vær ærlig.
Verker etter hva da?
Å være en bedende.
Jeg merker det.
Det var første gang jeg kom inn i et rom uten at noen reiste seg, bukket og neiet.
Enkelte bare fortsatte samtalene sine, som om jeg ikke var der.
Og de som snakket med meg, gjorde det med en slik likegyldighet og nonchalanse
at det var på grensen til uforskammet.
Én av dem i særskilthet.
-Tony. -Anthony, vel?
Nei, det var han tydelig på. Tony. Armstrong-Jones. Han er fotograf.
Som Cecil?
Nei, på ingen måte som Cecil. Kunne ikke vært mer ulik Cecil.
Vel, kanskje litt som Cecil, i det at han åpenbart er skeiv.
-Selv om Elizabeth faktisk benekter det. -Hvilken Elizabeth?
Cavendish. Jeg ringte henne da jeg kom hjem, for et kryssforhør.
"Hva er de fem viktigste tingene jeg må vite om den mannen?"
-Hvorfor fem? -Det føltes som et riktig antall.
-Hvorfor ikke tre? -Han er mer interessant enn som så.
Hva hadde hun å si?
Punkt én, han er waliser.
-Er det interessant? -Nei, ikke spesielt.
Han hadde polio som barn.
Han er lidenskapelig opptatt av å finne opp ting.
Og han kunne ikke drømt om å være noe så likefrem som "bare skeiv".
Hva i all verden skal det bety?
Det vet jeg ikke riktig.
Men jeg er heller ikke ulysten på å finne det ut.
Hva var femte punkt?
Du kan dra.
-Det var punkt fem. -Nei, Margaret, det var fire.
Greit nok, det femte var...
Jeg likte ham.
Ja, det kan jeg merke.
-Han føler på en ringeakt. -Overfor hva da?
Overfor meg, overfor oss.
Overfor alt det vi representerer.
Jeg tror faktisk du ville like ham.
Det er det som gjør ham så farlig.
Ovenpå!
Ja vel.
Vent der.
Straks tilbake.
Ikke smil slik.
Det er innbydende, men la være.
For innbydende?
-For min smak, ja. -Jeg skjønner.
Du ville foretrekke meg uinnbydende?
Jeg ville foretrekke at du var deg selv, men innser at det er altfor mye forlangt.
Hvorfor det?
Fordi jeg er umedgjørlig?
Fordi du ikke aner hvem du er. Se mot vinduet.
-Jeg vet utmerket godt... -Nei, ikke den ringeste anelse.
Mot vinduet.
Vi vet heller ikke hvem du er.
Resten av oss, utenfor slottsportene.
Det er fordi vi forsyner dere med eventyrfortellinger.
Som denne.
Milde Jesus.
Jeg beklager, men...
Cecil er en skam.
Han har nå vært god mot familien.
Hvorfor skulle du bry deg om familien?
Har de vært gode mot deg?
De er familien min.
Ja.
Men denne historien med Peter Townsend.
Ondskapsfullt.
Var han så kjedelig som han virket?
Han var redelig og gammeldags.
Slikt det er lett å gjøre narr av.
Og lett å savne likeså.
Savner du ham?
Noen ganger.
Der fikk jeg det. Hjem til meg for en drink?
-Hjem til deg? Hvor er det? -Kle på deg, så skal jeg vise deg det.
Så, ja... Dette er hjemme.
Det er praktfullt!
-Whisky eller Cinzano? -Whisky, takk.
Hvem er hun?
-En venn. -Hva slags venn?
En venn.
Og hun her? Kunne du ikke gjort henne litt muntrere?
Det er Sarah Macmillan, statsministerens datter.
Eller er hun egentlig det?
Ryktene sier nei.
Hun skal være kjærlighetsbarnet til Bob Boothby.
Affæren skal ha pågått i tredve år, like for nesen på statsministeren. Tenk det!
Jeg tror aldri jeg kommer til å bli gift.
Godt tenkt.
Et redselsfullt opplegg.
Hvor det vanskeliggjør lykken.
Hva er dette?
Det er noe jeg jobber med. En konstruksjon.
Den er skjør, ligg unna!
Beklager, da.
Kom og ta en titt på dette. Det vil nok more deg.
-Har folk signert det? -Ja, med kallenavnene sine.
-Hvem er "Tigergutt"? -Cleo Laine.
-"Tysteren"? -Dirk Bogarde.
Nei, se! Du har allerede en prinsesse.
Det er Tony Richardson.
Vil du signere det?
Jeg har en diamant til formålet.
Kom igjen nå.
Jeg tror aldri jeg har hatt noe kallenavn.
Hva skal jeg skrive?
Noe som vil evne å villede dem.
"Beryl"!
"Beryl"?
La gå.
Det rimer med "uhell".
Legg den tilbake.
Men ja.
-Skal vi ta en titt på fotografiet? -Ja.
Altså.
Først...
...kjemikaliene.
Vet du, første gang vi møttes...
...var jeg sikker på at du var skeiv.
Hvorfor det?
Slik du snakket med kvinner og forstod deg på dem.
Og så legger du det i vannbadet.
-Her? -Ja.
For ikke å glemme de stramme, smale hoftene, forfengeligheten og kresenheten.
Jeg er ikke forfengelig.
Du er ulidelig forfengelig.
Men jeg skjønner at du ikke er skeiv.
Og så dypper du det i fiksérsaltet.
Hele denne rutinen forløper altfor innøvd og knirkefritt.
Utallige kvinner har vært her inne før meg.
Vakre kvinner.
Så...
...henger vi henne opp.
Hva synes du?
Det er en Margaret jeg aldri har sett før.
-En som ingen har sett før. -Nei.
For på dette bildet er du ikke lenger en prinsesse.
Det er noen jeg vil du skal sende det til.
Kan jeg gi deg adressen?
Klart det.
Og dernest må jeg dra.
Du...
Du vil ikke bli værende litt til?
Nei.
Dette er slutten på rutinen.
For denne gang.
La gå.
Ble du kjørt hit?
Ja, sjåføren venter utenfor.
Bra. Da kan han følge etter.
Det var oss en stor ære å få gjeste Hennes Majestets vakre hjem.
Hold deg fast.
-Tusen takk for at dere kom. -Det har vært en fornøyelse.
Tusen takk skal dere ha.
-Jeg trodde aldri det skulle ta slutt! -Jo, det trakk ut.
Lenger og lenger og lenger og lenger.
Definitivt ikke skeiv.
Behold den.
Natta.
God natt.
Du store alpakka!
Hei sann!
-Der var du. -Endelig!
-Nå har jeg aldri... -Hva er det?
-Hun er visst... -Naken!
Ja.
Tekst: Hilde Jørgensen