UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
Ne-am strâns azi, în fața lui Dumnezeu și a acestei preacinstite adunări,
pentru a-i uni pe acest bărbat și pe această femeie prin sfânta cununie.
Dumnezeu a instituit cununia în vremea inocenței omului,
simbolizând pentru noi
uniunea mistică între Hristos și biserica Sa.
Așadar, nu trebuie întreprinsă de nimeni
sau acceptată cu imprudență, cu ușurătate ori cu nesăbuință,
pentru a satisface poftele trupului omenesc,
ca niște animale sălbatice, care nu înțeleg nimic,
ci cu respect, prudență, chibzuință, cumpătare și frică de Dumnezeu,
ținându-se cont de motivele pentru care a fost sorocită căsnicia.
Absolut fermecător! Mulțumesc foarte mult.
Foarte însuflețiți! Plini de vitalitate. Mulțumesc!
Vom face încă una, când sunteți pregătiți.
Colin, bărbia puțin mai jos. Foarte puțin.
Mulțumesc. Acum, toată lumea cu ochii la mine și... bliț!
- În cinstea mirilor! - În cinstea mirilor!
Îngrozitoare lucruri, nunțile!
- Teribil de supărătoare. - Mai puțin cea proprie, desigur.
Încă o pereche pleacă să-și construiască un castel.
Coborâți hersa, ridicați podul!
- Ce vrei să spui? - Așa fac soții, nu?
Se întorc unul spre celălalt, iar noi le mai vedem doar spatele.
Spune, Billy, eu ce să fac?
Se pare că nimeni nu vrea să se lege la cap cu mine.
Intimidez prea tare.
Eu aș putea să încerc.
Nu te prosti, mi-ești prieten.
Dar nu e asta prima calitate care trebuie căutată la un soț?
Pe vremuri, oamenii gândeau limpede.
Se căsătoreau din motive inteligente. Prin căsătorie se consolidau averi.
Și alte lucruri.
Prietenie,
valori.
Concepții de viață.
Am crește cai câștigători de derby-uri, am avea o armată de copii...
- Billy! - Și aș ști procedura.
Cunosc regulile.
Toți ai tăi mă cunosc și cred că nu le displac.
- Te adoră. - Și eu, pe tine.
Dintotdeauna.
Sunt devotatul tău prieten.
Mama a spus deunăzi ceva interesant.
A spus că primii zece ani de căsnicie sunt o simplă uvertură.
La zece ani, apare pentru mulți o criză, dar o rezolvi, te acomodezi
și abia după aceea căsnicia își găsește cu adevărat ritmul.
Crezi că asta s-a întâmplat cu noi?
Se poate.
Mă gândeam că ar trebui să dăm o petrecere aniversară mare anul acesta.
Ca să sărbătorim găsirea ritmului.
De acord.
Da?
Bine. E Margaret.
Și cum a fost?
Cumva, a izbutit să înveselească
și, în egală măsură, să-mi trezească dorința de sinucidere.
Drumul a durat o veșnicie.
- Mama a fost de groază. - Da?
Din fericire, la întoarcere, ni s-a trimis un elicopter.
Și am o senzație îngrozitoare că undeva,
între toate astea...
Am acceptat și eu să mă mărit.
Poftim?!
Cu cine?
Cu Billy Wallace.
Doamne!
Felicitări! Billy Wallace.
Hristoase!
Așadar, dacă ar fi să accept,
tu ți-ai da acordul?
Da, bineînțeles!
Din toată inima!
Tocmai vorbeam cu Filip să dăm o petrecere când aniversăm zece ani de căsnicie.
Tu și Billy ați putea folosi ocazia ca să vă anunțați logodna, dacă vreți.
Bună idee!
Atunci, așa rămâne.
- Mulțumesc. - Cu plăcere. Noapte bună, Margaret!
...poate explicați cum se face că satelitul rămâne pe orbita Pământului,
în loc să devieze și să zboare în spațiu sau să cadă la sol.
Nu sunt sigură că-mi place să știu un satelit rusesc pe orbita Pământului.
E chiar deasupra noastră. Ce caută acolo?
Teoretic, furnizează informații
despre densitatea stratosferei.
Firește, scopul lui mai sumbru e să le demonstreze tuturor
până unde se întind puterea militară și capacitățile tehnice ale rușilor.
Aceeași rachetă care a lansat satelitul poate să tragă un focos nuclear
pe teritoriul inamic, cu o precizie excepțională.
Imaginați-vă efectul asupra americanilor!
Un mare acces de îndoială de sine, dacă nu mă înșel.
Trebuie să profităm de acest prilej ca să-i ajutăm pe americani
și să conlucrăm pentru a înfrunta amenințarea rusă!
Aceasta e calea de a remedia relațiile anglo-americane care, după cum știți,
s-au deteriorat foarte tare
din cauza Crizei Suezului.
Exact. După război, s-a spus că Eisen...
Sunt ferm hotărât să refac relația specială dintre țările noastre!
Ne leagă mult mai multe decât limba și istoria comună!
E ca un fel de căsnicie.
Ca în orice căsnicie, sunt suișuri și coborâșuri,
dar trebuie depuse eforturi pentru a reveni pe drumul cel bun.
Se spune că e important să asculți.
În orice căsnicie.
Asta înseamnă că satelitul ne poate spune la fel de multe ca rușilor?
Cum procedăm?
Cred că șoferul ar trebui să mă lase pe mine, apoi să te ducă la gară.
Sau aș putea să aștept.
Nu cred că ar fi înțelept.
De ce?
Cât timp ai nevoie să stai cu el?
O zi...
Poate două.
E ultima oară.
Promit.
- Nu face promisiuni deșarte! - Nu.
Sunt hotărâtă să-i pun capăt.
- E timpul. Acum, că ești prim-ministru. - Da, așa e.
Unu, doi, trei, bliț!
Cu adevărat splendid!
De ce trebuie să-mi facă Cecil Beaton portretele oficiale de ziua mea?
Ce neajuns are Cecil?
Anul trecut, când a fost publicat, toți au spus că ești frumoasă.
Nu, au spus ce bine semăn cu tine.
Asta așa e.
Cecil nu știe decât una și bună: povești cu zâne.
Da, dar îi ies foarte bine.
Uitați-vă la mine, Alteță!
Bărbia puțin mai sus și...
Tu ce părere ai?
I-am cerut noii mele doamne de onoare...
Maiestate...
...să-și exprime părerea.
Cel puțin, e cu un picior în lumea reală.
Cred că portretele aniversare ar trebui să evolueze, să se maturizeze cu vârsta.
La fel ca subiectul lor. Să arate schimbări de caracter, complexitate.
Realism.
Nimeni nu vrea de la noi complexitate și realism. Ia loc, te rog!
Oamenii le au cu prisosință în propria viață.
- Vor să-i ajutăm să evadeze. - Într-adevăr, Maiestate!
V-aș invita să vă imaginați ceva.
O tânără, o făptură de rând, în bucătărioara ei mohorâtă.
Câtă treabă are! Câte vase de spălat!
Cum tânjește după alinare, după speranță!
Încă o dată. Unu, doi, trei, bliț!
Vrea să creadă că viața ei are un rost, dincolo de truda zilnică.
Deschide o revistă și vede fotografia Alteței Sale.
Timp de câteva clipe minunate, transformatoare,
devine și ea prințesă.
E scoasă din realitatea ei jalnică și se lasă purtată în imaginație.
Mai târziu, va ieși din casa ei, purtând poate...
o eșarfă nouă, pentru care a strâns bani.
Își va ține capul sus, e renăscută!
Și numai datorită vouă, Alteță,
și datorită idealului
pe care îl reprezentați.
Acum, unu, doi, trei, bliț!
Absolut minunat!
În 20 de ani și ceva, de când îl știm pe cocostârcul amărât de Billy Wallace,
l-a privit vreo femeie ca pe un obiect al dorinței,
fie și pentru o clipă?
Categoric nu!
Și atunci, cum se explică asta?
Doamnă, lordul Blandford a sunat să anunțe, cu scuze,
că dl Wallace ar putea fi indispus astă-seară.
Nu se poate să fie indispus! Ne anunțăm logodna.
E vorba despre o accidentare. O accidentare destul de gravă.
- Unde e? - Alteță...
Alteța Sa prințesa Margaret!
- La o parte! - Rahat!
- Nu, piciorul trebuie ținut sus! - Billy?
E în regulă, Simpson.
Ce se petrece? În seara asta facem anunțul!
Împrejurări neprevăzute, mă tem. O ciocnire la orele mici.
- Ești beat? - Nu fi așa!
Trebuia să-mi calmez cumva durerile.
- Dar ce s-a întâmplat? - Stai să-ți spun!
O să te prăpădești de râs.
Amicul tău, Tennant, s-a simțit lezat de o faptă a mea.
Te-ai luat la pumni cu Colin?
Cred că a fost rostit cuvântul „duel”.
Duel?!
Tennant a făcut provocarea.
Cam pueril în ziua de azi, în opinia mea,
dar duelul e duel, așa că am acceptat mănușa.
Asta face un gentleman.
Ca să fiu absolut sincer, pe timpul nopții s-a băut puțin.
Dar am întâmpinat zorii cu mintea limpede și inima tare.
Tennant voia să meargă cu mașina la Glen, să ia pistoalele tatălui lui.
Ar fi fost chiar o prostie. Mult prea departe.
Blandford le-a oferit pe ale lui.
A fost o greșeală prostească!
Duelul nu e doar un test al îndemânării cu pistolul,
e și un test de caracter.
Zece pași!
Unu...
doi...
trei... patru...
cinci... șase...
șapte... opt...
nouă...
zece!
Boul m-a împușcat în picior! Îngrozitoare chestie!
Dar, în fine, am supraviețuit, cu o mică rană superficială.
Și de ce era supărat pe tine?
E foarte ciudat dar, de când s-a aflat de logodna noastră,
m-am trezit în centrul atenției.
De parcă toate fetele frumoase din lume au luat vestea
drept o provocare la adresa lor.
Nu sunt obișnuit să fiu iubitul cuiva, cu atât mai puțin o partidă.
Se pare că mi s-a urcat puțin la cap.
M-am dedat la niște pipăieli, la Blenheim.
Fata era o frumusețe. Joacă în filme! E actriță.
În fine, Tennant a prins de veste și s-a supărat al dracului de rău.
Avea și de ce.
Neghiob jalnic,
slab și demn de tot disprețul!
Nici măcar n-am vrut să mă mărit cu tine.
Te-am acceptat doar de milă!
Sau din disperare.
Și acum mă insulți? Tu?!
Unul ca tine n-are dreptul să insulte una ca mine, ci doar să fie recunoscător!
Ce bine te pricepi la femei!
Uită-te bine la fața asta,
o imagine a dezamăgirii și scârbei!
Așa te vor privi toate femeile pe care le vei cunoaște.
Așa vor arăta următorii 40 de ani din viața ta.
Margaret...
Margaret!
Rahat!
Doamnă, mi s-a cerut să vă spun
că prințesa Margaret nu-și va anunța astă-seară logodna.
Alteța Sa a spus că vă va explica ulterior.
Sunt sigură. Mulțumesc, Michael.
Mulțumesc, doamnă.
Gata, gata, liniștiți-vă!
În turneul meu recent prin Pacific,
mi-a fost prezentat un bărbat care mi-a spus:
„Soția mea e doctor în filosofie și e mult mai importantă decât mine.”
N-am putut să răspund decât: „Da, și în familia noastră avem acest necaz!”
La început, când îmi imaginam căsnicia noastră,
vedeam doi oameni sudați într-un fel de existență combinată.
Zece ani!
Zece ani m-au învățat
că secretul unei căsnicii reușite este ca soții să aibă interese diferite.
Mă rog, diferite, dar nu diametral opuse.
E o treabă interesantă.
Îl vezi pe celălalt în întregime, inclusiv acea parte a sa
pe care el n-o vede și, se presupune,
că celălalt probabil vede partea ascunsă din tine.
Ajungi să știi despre partener mai multe
decât știe el despre sine
și poate fi greu să nu spui nimic despre asta, așa că trebuie...
Trebuie să ajungi la o acomodare, o înțelegere,
un pact, dacă vreți,
de a accepta și greul, pe lângă ușor.
Partea extraordinară este
că, acolo unde e greu,
în hățișul problemelor și al durerii,
tocmai acolo găsești comoara.
Așa că aș vrea să propun un toast.
În numele iubirii,
în numele iubitei noastre țări,
în numele trăiniciei,
în numele a încă zece ani minunați...
V-o prezint pe...
mon petit chou.
Lilibet.
Elisabeta.
Regina.
- Regina! - Regina!
Dăm legătura cu sala de presă a palatului Alexandra.
Președintele Eisenhower a vorbit cu căldură despre relația aparte
care există între Marea Britanie și Statele Unite.
Prim-ministrul Macmillan și eu vom face tot ce putem
pentru a întări și remedia legăturile pe termen lung care au unit...
Dar nu pot. Nu pot!
Te vreau doar pe tine.
Am încercat din nou cu Harold. Am tot încercat.
Știu! Știu.
Pur și simplu, nu pot! Nu suport să mă atingă, să-l simt lângă mine.
Slăbiciunea lui îmi trezește repulsie.
Dragostea lui mă scârbește.
Bună dimineața!
Scumpa mea, ce harababură!
E o zi de-a dreptul...
splendidă!
Ți-am adus ceva ca să te înveselesc.
Opera superbă a lui Cecil.
De data asta, chiar s-a întrecut pe sine.
Îți pot spune pe care aș alege-o eu ca portret aniversar oficial,
iar Cecil a fost imediat de acord.
Dar, firește, tu decizi.
- În privința lui Billy Wallace... - Nu pomeni numele ăsta!
Mi-a dat telefoane toată dimineața, de-a dreptul scos din minți.
- Apoi mama lui, apoi bunica lui... - Nu mai vorbesc cu el niciodată.
Atunci, îți vom găsi pe altcineva.
Nu vreau să-mi găsiți pe nimeni.
Maurice, contele german de Hesse. Ți-e văr îndepărtat.
Mama lui era catolică, dar pământurile lor au rămas intacte
și el se prezintă foarte bine pe terenul de polo...
Nimeni!
Cineva l-a propus pe prințul Cristian de Hanovra,
urmaș al reginei Victoria.
A luptat în Luftwaffe, dar n-o să-i reproșăm asta.
Știu ce îndatoriri oficiale are o doamnă de onoare:
să mă însoțească în străinătate, să se ocupe de corespondența mea.
Ce crezi, are și datoria de a mă ajuta să escaladez zidul ca să evadez?
Zău că nu mai suport!
În seara asta am invitați la cină.
Ce, oameni normali?
Da, toți sunt normali.
Dar și excepționali, în felul lor.
Poți pleca.
Și poate deloc respectuoși.
Nu-i nimic. Cu condiția să întrunească principalele cerințe.
Anume?
Să nu crească niciunul cai, să nu aibă pământ
și să n-o cunoască pe mama.
Așa, oameni buni!
Alo!
Oameni buni!
Aș vrea s-o salutați pe invitata noastră de onoare,
Alteța Sa prințesa Margaret!
Bună seara!
Sunteți gata, doamnă?
Urmează prezentările.
Aici, la pian, e Dudley.
El e Shilpa.
Dacă vă simțiți puțin lăsată pe dinafară
și vă spuneți în gând:
„Amatorii și ciudații ăștia par să se știe foarte bine”...
aveți absolută dreptate.
Acum, fiți sinceră.
Vă mai amintiți vreun nume?
Nu, nu prea.
Nu vă amintiți nici de mine?
Ne-am mai întâlnit?
Da.
Unde ne-am întâlnit?
Poate vă veți aminti.
Să vedem, de unde să începem?
Colțul opus.
Individul cel irezistibil, cu puloverul muștar, pe gât.
- Irezistibil? - Haideți, merită negreșit un nouă!
Șapte.
Jeremy, moștenitorul unei averi din ciocolată.
Însurat cu frumusețea blondă din față.
- Ea merită un opt! - Nu-i așa?
Da, ăștia doi sunt fascinanți în public.
Nu dezamăgesc nici în particular. Mai multe despre asta altă dată, cred.
Cine urmează?
Da, prietenul nostru cel îmbujorat și rotofei, în cămașă cu dungi.
Îl cheamă Ken Russell și face documentare pentru BBC.
Călătorește numai cu autobuzul.
Presupun că n-ați fost niciodată cu autobuzul, nu-i așa?
Așa e.
Păcat! Întâlnești cei mai reușiți oameni.
Spune-mi de femeia aceea cu... ochi extraordinari.
Baroana Frankenstein.
A jucat în acel film, era partenera lui Boris Karloff. Actriță.
Nimeni nu înțelege de ce a părăsit un strălucit producător de film
pentru un politician anost.
Îl cheamă John Profumo.
Plictisitor ca dracu'!
E adevărat, dar...
domnul mai vârstnic de lângă el...
Nu, nu, el știu cine e! John Betjeman, poetul.
„Cărți de la Boots, drumuri de țară, Exprimare liberă, permise de acces”...
„Distincție de clasă.”
„Distincție...”
„Democrație și...
canalizări bine făcute.”
Întocmai!
Chiar e adevărat că are două soții?
Așa sper.
Dacă are trei, e mai bine.
Aici nu vrem oameni convenționali.
Acum spune-mi de dumneata.
- Doamne, chiar nu vă amintiți! - Nu.
Sunt fotograf.
Fotograful de la nuntă!
Atunci am făcut o favoare. Nu e munca mea principală.
Dar care e?
Asta.
- Sunt fotografiile dumitale? - Da.
Portrete?
Nu-mi place cuvântul ăsta.
E prea îngust și tradițional.
Scuză-mă!
Atunci, ce sunt?
Oameni, chipuri.
Până acum, subiectul cel mai interesant pentru mine.
Dacă vă vine în minte ceva mai interesant, să-mi spuneți!
Îmi plac.
Parcă nici n-ar exista aparatul foto.
I-ai luat prin surprindere.
Am avut noroc.
Ai făcut urâțenia frumoasă.
Disprețuiesc pozatul, afectarea și prefăcătoria.
Tu nu?
De asta te-ai apucat de fotografie?
Poate.
Poate e doar o cale bună de a trece de uși închise.
- Ușa cuiva anume? - Uși, în general.
Fațada e utilă doar ca să indice ceva dincolo de care trebuie să ajungi.
Suprafața e atât de anostă, nu crezi?
Ce vor oamenii să arate,
versiunea idealizată, nu mă interesează deloc.
Ceea ce ascund oamenii...
Asta mă interesează.
Dar te apropii atât de mult!
Nu e o intruziune?
Ba da, e o intruziune. Exact asta e fotografia.
Folosesc un aparat Leica mic, obișnuit, și lumină naturală.
Astfel, sunt liber să hoinăresc.
Mă apropii tot mai mult
și, la sfârșit, e ca și cum...
- Mă rog, e... - O intruziune.
Intimitate.
Ai vrea să mă fotografiezi?
N-aș spune nu.
Cu o condiție.
Te ascult.
Când vii în studioul meu sărăcăcios, lasă afară titlurile și prințesa.
Bucuroasă!
Cât durează ședința, faci tot ce-ți cer.
Nu te uita așa!
Arzi de dorință, recunoaște!
Dorința să ce?
Să fii umilă.
Îmi dau seama.
Pentru prima oară în viața mea, nimeni nu s-a ridicat sau înclinat.
Unii și-au văzut de conversații, de parcă nici nu eram acolo!
Cei care mi-au vorbit au făcut-o cu atâta...
indiferență sau nonșalanță, că era vecină cu impertinența!
Mai ales un individ anume...
- Tony. - Anthony, desigur.
Nu, a insistat.
Tony. Armstrong-Jones. E fotograf.
- Ca și Cecil? - Câtuși de puțin!
E cum nu se poate mai diferit.
Mă rog, poate seamănă puțin, fiindcă e homo, clar.
- Dar, interesant, Elizabeth neagă. - Care Elizabeth?
Cavendish.
Am sunat-o când am ajuns acasă și am interogat-o.
Care sunt cele cinci lucruri esențiale de știut despre acel bărbat?
- De ce cinci? - Mi s-a părut cifra potrivită.
- De ce nu trei? - E mai interesant decât atât.
Și ea ce-a spus?
Unu, că e galez.
- Asta e interesant? - Nu cine știe ce.
Că a avut poliomielită în copilărie,
că-l pasionează să inventeze lucruri
și că nici n-ar visa vreodată să fie un banal și simplu „homo”.
Asta ce Dumnezeu înseamnă?
Nu sunt întrutotul sigură.
Dar nici nu-mi lipsește curiozitatea de a afla.
Și al cincilea lucru?
Poți să pleci.
- Acela a fost al cincilea. - A fost al patrulea, Margaret.
Bine. Al cincilea e...
Mi-a plăcut.
Da, asta îmi dau seama.
Are un anumit dispreț.
Față de ce?
Față de mine.
Față de noi.
Față de tot ce reprezentăm.
Cred că ți-ar plăcea.
Tocmai de asta e atât de periculos.
La etaj!
Așa...
Așteaptă acolo!
Mă întorc imediat.
Nu zâmbi așa!
E fermecător, dar renunță.
Prea fermecător?
- Pentru gustul meu, da. - Înțeleg.
Ai prefera să fiu nefermecătoare?
Aș prefera să fii tu însăți. Deși cred că ți-aș cere imposibilul.
De ce?
Pentru că sunt necooperantă?
Pentru că n-ai idee cine ești. Uită-te la fereastră!
- Știu foarte bine! - Nu, n-ai nici cea mai vagă idee.
La fereastră.
Nici noi nu știm cine ești.
Noi, ceilalți, din afara palatului.
Asta pentru că vă tot hrănim cu basme.
Ca ăsta.
Iisuse!
Îmi pare rău, dar...
Cecil face branșa de rușine.
Pentru familie e util.
Ce-ți pasă ție de familie?
S-a purtat bine cu tine?
E familia mea.
Da.
Dar treaba aceea cu Peter Townsend...
O cruzime.
Era tot atât de anost pe cât părea?
Era bun și de modă veche.
Calități ușor de batjocorit.
Și cărora le duci dorul ușor.
Ți-e dor de el?
Câteodată.
Asta e! Bun.
Mergem la mine să bem ceva?
La tine? Unde anume?
Îmbracă-te și-ți arăt!
Deci... ăsta mi-e căminul.
E minunat!
Whisky sau Cinzano?
Whisky, te rog.
Ea cine e?
O prietenă.
Ce fel de prietenă?
O prietenă.
Și ea? Nu puteai s-o înveselești puțin?
Ea e Sarah Macmillan, fiica prim-ministrului.
Așa să fie?
Se vorbește că nu e.
- Că e fata din flori a lui Bob Boothby. - Nu se poate!
Se spune că aventura durează de 30 de ani.
Chiar sub nasul prim-ministrului. Îți dai seama?
Eu nu cred că mă voi căsători vreodată.
Foarte corect.
Groaznică treabă!
Fericirea devine aproape imposibilă.
Asta ce e?
Un proiect la care lucrez. Un concept.
Ridică-te, e fragil!
Scuze.
Vino să vezi ceva!
S-ar putea să te amuze.
- Oamenii s-au semnat? - Da, cu poreclele.
Cine e Tigger?
Cleo Laine.
Snitch?
Dirk Bogarde.
Ia te uită! Ai deja o prințesă.
E Tony Richardson.
Semnezi și tu?
Am un diamant pentru asta.
Hai, semnează!
Nu sunt sigură că am avut vreodată o poreclă.
Ce să scriu?
Ceva care să inducă în eroare.
Beryl!
Beryl?
Bine.
Sună periculos.
Pune-l înapoi!
Așa!
- Ne uităm la fotografie? - Da.
Bun.
Întâi...
Substanțele chimice.
Știi, când ne-am cunoscut...
am fost sigură că ești homosexual.
De ce?
După felul cum vorbești cu femeile,
cum le înțelegi...
Apoi...
O bagi în apă.
Aici?
Plus șoldurile tale înguste, vanitatea, delicatețea ta.
Nu sunt vanitos.
Ba da, insuportabil de vanitos.
Dar acum văd că nu ești homosexual.
Apoi...
O pui în soluția de fixare.
Ritualul ăsta e prea exersat, prea merge ca uns.
Aici au fost înaintea mea nenumărate femei.
Femei frumoase.
Pe urmă...
O atârnăm.
Ce părere ai?
E o Margaret pe care n-am mai văzut-o.
N-a mai văzut-o nimeni.
Nu.
Pentru că, în fotografia asta, nu mai ești prințesă.
Aș vrea s-o trimiți cuiva.
Pot să-ți dau o adresă?
Desigur.
Apoi trebuie să plec.
Nu...
Nu vrei să mai rămâi puțin?
Nu.
Ritualul se oprește aici.
Deocamdată.
Bine.
Te-a adus un șofer?
Da, așteaptă afară.
Bine. Poate veni după noi.
A fost o mare onoare să fim oaspeți în frumosul cămin al Maiestății Voastre.
Ține-te bine!
- Vă mulțumim că ați venit. - Plăcerea a fost de partea noastră.
Mulțumim.
- Doamne, credeam că nu se mai termină! - Da, s-a cam lungit.
Nu se mai oprea din vorbit.
Deloc homosexual, clar!
Păstreaz-o!
Noapte bună!
Doamne sfinte!
O-la-la!
- Iată-te! - În sfârșit!
- Ca să vezi! - Ce e?
Pare să fie...
Dezbrăcată!
Da.
Subtitrarea: Anacaona Sonetto