EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Vi är här samlade inför Gud och inför denna församling
för att förena denna man och denna kvinna i äktenskapet.
Instiftat av Gud i den mänskliga oskuldens tid
som en påminnelse...
...om det mystiska förbundet mellan Kristus och kyrkan.
Det är inte för envar
och det ska inte ingås förhastat, lättsinnigt eller lättfärdigt
för att mätta köttslig lusta
som vilda djur som förstår intet,
utan vördnadsfullt, blygsamt, överlagt och i fruktan inför Gud.
I medvetenhet om varför äktenskapet instiftades.
Så charmerande! Tack.
Så livfullt, tack.
Vi tar ett till senare.
Och Colin, sänk hakan lite.
Tack, titta på mig. Nu kommer blixten!
-Skål för brudparet! -Skål för brudparet!
Det är jädra avskyvärt, bröllop.
-Fruktansvärt upprörande. -Om det inte är ens eget, förstås.
Ett par till som ska bygga sitt slott.
Sänka fällgallret, dra upp vindbryggan.
-Hur menar du? -Par gör ju så.
De vänder sig mot varandra, vi ser bara deras ryggar.
Vad ska jag ta mig till, Billy?
Ingen tycks vilja ha mig.
Jag avskräcker dem.
Jag kan försöka.
Var inte fånig, du är en vän.
Men är inte det det viktigaste hos en make?
Folk var inte förvirrade förr.
Folk gifte sig av förnuftiga skäl. Man slog ihop sina tillgångar.
Och andra saker också.
Som vänskap och värderingar.
Perspektiv.
Vi skulle föda upp prisbelönta hästar, ha en armé ungar...
-Billy... -Jag vet hur det är.
Jag känner till reglerna. Din familj känner mig och de är inte avoga.
-De avgudar dig. -Och jag dig.
Det har jag alltid gjort.
Jag är din "Gamle Trogne".
Mamma sa nåt intressant häromdagen.
Hon sa att de första tio åren i äktenskapet bara är en ouvertyr.
En kris uppstår ofta efter tio år, men man löser den och vänjer sig.
Och det är först då som allting kommer i gång.
Kan det vara så för oss?
Kanske det.
Vi kanske ska ha en stor fest på vår bröllopsdag i år.
För att fira att vi kommit i gång.
Kör till.
Ja?
Javisst. Margaret.
Hur var det?
Det var både upplyftande
och fick en att tänka på självmord, samtidigt.
Det tog lång tid att åka dit. Mamma var rena mardrömmen.
Gudskelov flög de hem oss med en helikopter.
Och jag har en hemsk känsla av att nånstans, mitt i alltihop...
-Så sa jag att jag själv skulle gifta mig. -Vadå?
-Med vem då? -Billy Wallace.
Himmel!
Gratulerar! Billy Wallace.
Herrejesus...
Så om jag skulle godta frieriet, skulle du säga "ja" då?
Ja, naturligtvis.
Ett "ja" med eftertryck.
Philip och jag pratade nyss om att fira vår tionde bröllopsdag med en fest.
Du och Billy skulle kunna eklatera er förlovning då, om ni vill.
Det är en fin idé.
Då säger vi så.
-Tack. -Så gärna. God natt, Margaret.
...ni kanske kan förklara varför satelliten flyger runt Jorden
i stället för att flyga i väg eller ramla ner.
Jag vet inte hur jag känner inför att en rysk satellit flyger där
ovanför våra huvuden. Vad gör den där?
Den förmedlar information
om densiteten hos Jordens övre atmosfär.
Det mörkare syftet är förstås att visa för alla
hur mäktigt Ryssland är och vilken teknologi de besitter.
Samma raket som sköt upp satelliten kan avfyra en kärnvapenstridsspets
in i fiendens område med exakt precision.
Tänk er hur amerikanerna lär reagera!
De kommer att tvivla på sig själva.
Vi måste utnyttja möjligheten att hjälpa amerikanerna
och samarbeta för att möta ryssarnas hot.
Då kan vi förbättra relationerna mellan England och Amerika
som har försämrats kraftigt på grund av Suezkrisen.
Ja. Efter kriget sa de...
Jag är fast besluten att återställa förhållandet
mellan våra två länder.
Vi har så mycket mer gemensamt än bara språk och historia.
Det är ett sorts äktenskap.
Som i alla äktenskap går det upp och ner.
Men man måste kämpa för att få allt att fungera igen.
Att lyssna lär vara viktigt.
I alla äktenskap.
Betyder det att vi kan lära lika mycket av satelliten som ryssarna?
Hur ska vi göra?
Chauffören får lämna mig först, sen köra dig till stationen.
Jag kan vänta också.
Det vore nog inte så klokt.
Varför inte? Hur lång tid behöver du med honom?
En dag. Eller två, kanske.
Det är sista gången, jag lovar.
-Lova inget du inte kan hålla. -Nej.
Jag är fast besluten att avsluta det. Det är dags.
-Du är ju premiärminister nu. -Ja, det är dags.
Ett, två, tre, blixt!
Fullkomligt strålande!
Varför måste alltid Cecil Beaton ta mitt födelsedagsfoto?
Vad är det för fel med Cecil?
När det publicerades i fjol sa alla att du var så vacker.
Nej, de sa att jag är så lik dig.
Ja, precis.
Cecil sysslar med en enda sak, sagor.
Ja, men han gör det så bra.
Hitåt, Ers Kungliga Höghet.
Lite mindre haka, och..
Vad anser du?
Jag bad min nya hovdam i dag...
Ers Majestät.
...om hennes åsikt.
Hon har åtminstone viss kontakt med verkligheten.
Födelsedagsporträtt borde utvecklas och mogna med tiden.
Som den avbildade. Visa på människans förändring, komplexitet.
Verkligheten.
Ingen vill se komplexitet och verklighet i oss. Sätt er, för all del.
Folk har nog med sånt i sina egna liv.
-De vill ha vår hjälp att fly. -Ja, verkligen, Ers Majestät.
Tänk er detta...
En ung kvinna, en alldaglig varelse, sitter i sitt gråa kök.
Så mycket arbete som ska göras, så mycket disk.
Hon längtar så efter tröst, efter hopp.
Om igen. Ett, två, tre och blixt!
Hon vill tro att hennes liv har mening, bortom sysslorna.
Hon öppnar en tidning och ser fotografiet av Hennes Kungliga Höghet.
I ett ljuvt ögonblick av förvandling, blir hon också en prinsessa.
Hon lyfts ur sin eländiga, ynkliga verklighet, upp i en fantasi.
Senare kommer hon att gå hemifrån
i en ny scarf, kanske, som hon har sparat till.
Hon går med högburet huvud. Hon är som förnyad.
Detta tack vare er, Ers Höghet, och de ideal ni representerar.
Och nu, ett, två, tre och blixt!
Underbart!
Under de 20 år som vi har känt denna olyckliga trana
som är Billy Wallace, har någon kvinna åtrått honom?
Ens det minsta?
Definitivt inte!
Hur ska man då förklara det där?
Lord Blandford ringde
och sa att mr Wallace kan få förhinder i kväll.
Det går inte för sig. Vi ska eklatera vår förlovning.
Han var visst allvarligt skadad.
Var är han?
Hennes Kungliga Höghet, prinsessan Margaret.
-Ur vägen! -Jävlar!
-Ni måste ha benet högt. -Billy?
Ingen fara, Simpson.
Vad är det som pågår? Vi skulle eklatera förlovningen!
Oförutsedda saker, tyvärr. En liten batalj på morgonen.
Är du full?
Var inte sån. Jag måste ta nåt mot smärtan.
-Vad hände? -Vänta ska du få höra.
Du lär skratta så spottet yr.
Din vän Tennant blev stött av något som jag gjorde.
Slogs du med Colin?
Ordet "duell" yttrades visst.
En duell?
Tennant utmanade honom.
I barnsligaste laget nuförtiden.
Men en duell är en duell, så jag accepterade.
Så gör en gentleman.
Om jag ska vara helt ärlig, så hade vi druckit lite under kvällen.
Men vi mötte gryningen med klara sinnen och starka hjärtan.
Tennant ville köra och hämta sin fars gamla pistoler.
Men det var alldeles för långt bort.
Så Blandford erbjöd sina.
Det var ett jädra dumt misstag!
I en duell prövas inte bara skicklighet.
Karaktären prövas också.
Tio steg!
Ett, två,
tre, fyra,
fem, sex,
sju, åtta, nio,
tio!
Den jäveln sköt mig i benet! En ryslig sak.
Men jag fick bara ett litet köttsår.
Varför var han arg på dig?
Så märkligt, ända sen ryktet började gå om vår förlovning
så har jag fått så mycket uppmärksamhet.
Som om alla vackra flickor i världen har tagit det som en utmaning.
Jag är inte van vid att vara en kavaljer, än mindre ett kap.
Det har nog stigit mig lite åt huvudet.
Jag kelade lite med någon på Blenheim.
Hon var en skönhet. Hon har gjort filmer. En skådespelerska.
Men Tennant hörde det och blev väldigt förargad.
Ja, med goda skäl.
Din patetiska, svaga, föraktliga dåre.
Jag ville aldrig ens gifta mig med dig. Det var ren välgörenhet.
Eller desperation.
Och nu förolämpar du mig?
Såna som du förolämpar inte min sort, ni ska vara tacksamma.
Du kan allt hantera kvinnor...
Titta på mitt ansikte. En bild av besvikelse och äckel.
Så här kommer alla kvinnor du lär känna att se ut.
Så kommer de kommande 40 åren att se ut för dig.
Margaret...
Margaret!
Jävlar!
Man har bett mig säga
att prinsessan Margaret inte ska eklatera sin förlovning i kväll.
Hennes Kunglighet förklarar senare.
Jadå. Tack, Michael.
Tack, drottningen.
Lugna er lite.
Under en resa i Stillahavsområdet mötte jag en man som sa till mig:
"Min fru är doktor i filosofi och mycket viktigare än jag är."
Jag kunde bara svara: "Ja, vi har det problemet i vår familj också."
När jag tänkte på vårt äktenskap i början
tänkte jag mig två sammansvetsade människor i ett gemensamt liv.
Tio år. De tio åren har lärt mig att hemligheten med ett lyckat äktenskap
är att ha olika intressen.
Olika intressen, men inte väsensskilt olika.
Det är märkligt.
Man ser hela den andra människan, även den del som de inte ser själva.
Och förmodligen ser de ens egen dolda sida.
Till slut vet man mer om sin partner än de vet själva.
Och det kan vara rätt svårt att tiga om det, så man måste...
Man måste anpassa sig, sluta ett avtal eller en överenskommelse
om att ta det onda med det goda.
Men det märkvärdiga är...
...att i ruffen på banan, i svårigheterna och smärtan i det snåriga gräset...
Det är där man finner skatten.
Så jag vill utbringa en skål.
I kärlekens namn.
I vårt älskade lands namn.
I uthållighetens namn.
För tio underbara år till.
Här är hon, mon petit choux.
Lilibet.
Elizabeth.
Drottningen.
Drottningen!
Nu till nyhetsrummet på Alexandra Palace.
President Eisenhower har talat varmt om det speciella förhållandet
mellan Storbritannien och Amerika.
Premiärminister Macmillan och jag kommer att göra allt vi kan
för att stärka och laga de gamla band som har...
Men jag kan inte.
Jag vill bara ha dig.
Jag har försökt igen med Harold. Försökt och försökt.
Jag vet, jag vet.
Jag bara kan inte. Jag tål inte att han rör vid mig, är nära mig.
Hans svaghet är frånstötande.
Hans kärlek äcklar mig.
God morgon!
Vännen, vilken röra!
Det är en underbart vacker dag.
Jag har något som kan muntra upp.
Cecils magnifika verk.
Han har överträffat sig själv den här gången.
Jag ska berätta vilket jag skulle välja som officiellt födelsedagsporträtt.
Och Cecil höll med direkt.
Men det är ju du som ska avgöra det.
-Och vad Billy Wallace anbelangar... -Säg inte hans namn.
Han har ringt mig hela morgonen, fullkomligt uppriven.
-Och hans mor, mormor... -Jag vill aldrig mer prata med honom.
Då får vi hitta någon annan.
Jag vill inte att ni ska hitta någon åt mig.
Maurice, lantgreve av Hesse. Han är en avlägsen kusin.
Hans mor var katolik, men deras ägor är intakta.
Och han är väldigt duktig på polo...
Ingen!
Någon föreslog prins Christian av Hannover.
Han är ättling till drottning Victoria.
Han tjänstgjorde i Luftwaffe, men det ska inte förebrås honom.
Jag vet vilka plikter en hovdam har.
Hon ska följa med mig på resor, sköta min korrespondens.
Kan det ingå att hjälpa mig att klättra ut och rymma?
Jag står inte ut längre.
Jag har bjudit några på middag i kväll.
Normala människor?
Ja, alla är normala.
Men de är enastående också.
Ni kan köra.
Och inte aktningsfulla.
Bra. Bara de uppfyller de grundläggande kraven.
Och de är?
Att ingen av dem föder upp hästar, äger mark eller känner min mor.
Då så, allihopa!
Hallå!
Allihopa!
Var snälla och hälsa på vår hedersgäst,
Hennes Kungliga Höghet prinsessan Margaret.
God kväll.
Är ni beredd? Nu presenterar jag alla.
Dudley, som spelar piano.
Och det här är Shilpa.
Om ni känner er lite utanför och om ni tänker för er själv...
"De här ytliga galningarna känner varandra väl."
Då har ni fullkomligt rätt.
Var ärlig nu.
Kommer ni ihåg namnen på några?
Nej.
Minns ni inte mig heller?
Har vi träffats?
Ja, det har vi.
Var har vi träffats?
Ni kanske minns det snart.
Var ska vi börja...?
Där borta.
Den oemotståndlige NN med en senapsfärgad tröja.
-"Oemotståndlige"? -Kom igen! En nia är han väl?
En sjua.
Jeremy, arvtagare till ett chokladimperium.
Gift med den blonda skönheten mitt emot.
-Hon är en åtta. -Visst är hon?
Ja, de strålar ute bland folk.
De är rätt fina privat också. Men det tar vi en annan gång.
Vem tar vi nu?
Javisst, ja! Vår rodnande, runda vän i paisleymönstrat.
Ken Russell, han gör dokumentärer för BBC.
Han åker överallt med buss.
Ni har väl aldrig åkt buss?
-Nej. -Så synd.
Man träffar de bästa människorna.
Berätta om kvinnan med de fantastiska ögonen.
Baronessan Frankenstein.
Hon spelade mot Boris Karloff i den där filmen. Skådespelerska.
Ingen begriper varför hon lämnade en genial filmproducent
och valde en trist politiker.
Han heter John Profumo.
Jävla tråkig!
Det är sant. Men den äldre herren, bredvid honom...
Nej, honom känner jag till. John Betjeman, poeten.
"Böcker från Boots och landsvägar, frihet att tala, frihet att röra sig...
Klasskillnader.
Skillnader.
-Demokrati... -Demokrati...
...och bra vattenledningar."
Precis.
Är det verkligen sant att han har två fruar?
Jag hoppas det.
Ännu bättre om han har tre.
Vi vill inte ha konventionellt folk här.
Berätta om er själv.
-Herregud, ni minns faktiskt inte. -Nej.
Jag är fotograf.
Bröllopsfotografen!
Det var en väntjänst, inte mitt riktiga arbete.
Vad är det?
Det här.
-Har ni tagit de här? -Ja.
Porträtt?
Nej, jag ogillar det ordet. Det är så stelt och gammaldags.
Ursäkta. Vad är de, då?
Människor, ansikten. De intressantaste motiven jag har hittat hittills.
Säg till om ni kommer på något intressantare.
Jag tycker om dem.
Det är som om kameran inte finns. Ni har fångat obevakade ögonblick.
-Det är ren tur. -Ni har gjort fulheten vacker.
Jag föraktar förställning, pretentioner och bluff.
Gör inte ni det?
Var det därför ni började fotografera?
Kanske.
Det kanske bara är ett sätt att öppna dörrar.
-Någon särskild dörr? -Dörrar i allmänhet.
Fasaden visar bara vad man behöver ta sig bakom eller bortom.
Ytan är så trist, eller hur? Det folk vill visa upp
är en idealiserad variant, som inte alls intresserar mig.
Vad människor döljer, det intresserar mig.
Men ni kommer så nära.
Är inte det ett intrång?
Ja, det är verkligen ett intrång. Det är vad fotografi är.
Jag använder en liten Leica
och naturligt ljus, så jag kan smyga runt.
Så kommer jag närmare och närmare och till slut blir det som en...
-Det blir... -Ett intrång.
Närhet.
Skulle ni vilja fotografera mig?
Jag kan tänka på saken.
På ett villkor.
-Låt höra. -När ni kommer till min slum-studio,
lämna då titlarna och prinsessan utanför.
-Så gärna. -Och under hela sessionen
ska ni göra allt jag ber er om.
Se inte ut så där.
Ni vill väldigt gärna, erkänn.
Vill gärna vadå?
Att få vara bönfallande.
Jag märker det.
Det är det första rum jag varit i där ingen reste sig, bugade, neg.
Några fortsatte prata, som om jag inte alls vore där.
De som pratade med mig gjorde det med sån likgiltighet
eller nonchalans att det nästan var oförskämt.
Det var särskilt en person.
-Tony. -Anthony, eller hur?
Nej, han envisades.
Tony. Armstrong-Jones. Han är fotograf.
-Som Cecil? -Nej, inte alls som Cecil.
Väldigt olik Cecil.
Lite som Cecil, han är en fikus.
-Men Elizabeth säger att det inte är så. -Vilken Elizabeth?
Cavendish. Jag ringde och frågade ut henne i går.
"Vilka är de fem viktigaste sakerna jag behöver veta om honom?"
-Varför fem? -Vet inte, det kändes rätt bara.
-Varför inte tre? -Han är intressantare än tre.
Vad sa hon, då?
Ett, han är från Wales.
-Är det intressant? -Nej, inte särskilt.
Han hade polio som barn.
Han har en passion för att uppfinna saker.
Och han skulle aldrig drömma om att vara nåt så enkelt som "bara fikus".
Vad i himlens namn betyder det?
Jag är inte helt säker.
Men jag är nyfiken nog att ta reda på det.
Vad var det femte?
Ni kan köra.
-Det var fem. -Nej, Margaret, det var fyra.
Okej. Fem är...
Jag tyckte om honom.
Ja, jag märker det.
-Han känner ett förakt. -För vadå?
För mig. För oss.
För allting vi står för.
Du skulle nog tycka om honom.
Det är det som är så farligt med honom.
På övervåningen!
Då så.
Vänta där.
Kommer strax.
Le inte så där.
Det är fint, men låt bli.
För fint?
-Enligt min smak, ja. -Jag förstår.
Vill du att jag inte ska vara fin?
Jag vill att du ska vara dig själv, men jag ber väl om något omöjligt.
Hur så?
För att jag inte samarbetar?
För att du inte har någon aning om vem du är. Titta mot fönstret.
-Jag vet mycket väl... -Nej, inte den blekaste aning.
Fönstret.
Vi vet inte heller vem du är.
Resten, vi utanför slottet.
Det beror på att vi ger er sagor.
Som det här.
Jisses...
Ursäkta, men...
Cecil är en skam.
Han har varit god mot familjen.
Varför bryr du dig om familjen?
Har de varit goda mot dig?
De är min familj.
Ja.
Men allt det där med Peter Townsend.
Grymt.
Var han så trist som han verkade?
Han var hygglig och gammaldags.
Sånt är lätt att håna.
Lätt att sakna också.
Saknar du honom?
Ibland.
Nu, så. Ska vi ta ett glas hemma hos mig?
-Hemma hos dig? Var bor du? -Ta på dig, så ska jag visa dig.
Så... Här bor jag.
Det är underbart!
-Whiskey eller Cinzano? -Whiskey, tack.
Vem är hon?
-En vän. -Vilken sorts vän?
En vän.
Och den här? Kunde du inte ha muntrat upp henne lite?
Det är Sarah Macmillan, premiärministerns dotter.
Eller är hon det?
Inte, sägs det.
-Hon ska vara Bob Boothbys oäkting. -Nej!
Affären har pågått i 30 år,
mitt framför ögonen på premiärministern.
Jag tänker nog aldrig gifta mig.
Helt rätt.
Det är förskräckligt.
Det gör det så svårt att bli lycklig.
Vad är det här?
Det är något jag jobbar med, formgivning.
Den är skör, låt bli!
Ursäkta.
Kom och titta på det här. Det här lär roa dig.
-Har folk skrivit sina namn? -Sina smeknamn, ja.
-Vem är "Tigger"? -Cleo Laine.
-"Snitch"? -Dirk Bogarde.
Titta, du har redan en prinsessa.
Det är Tony Richardson.
Kan du skriva på?
Jag har en diamant för det.
Gör det.
Jag har nog aldrig haft ett smeknamn.
Vad ska jag skriva?
Nåt som förvillar dem.
Beryl!
Beryl?
Kör till.
Det rimmar på "peril".
Lägg tillbaka den.
Då så.
-Ska vi titta på fotografiet? -Ja.
Då så.
Först...
Kemikalierna.
När vi träffades...
...var jag säker på att du var fikus.
Varför då?
Sättet du pratade med kvinnor på...
...och förstod kvinnor.
Sen lägger du det i vattnet.
Här?
För att inte tala om dina fina smala höfter, din fåfänga och petighet.
Jag är inte fåfäng.
Du är outhärdligt fåfäng.
Nu märker jag att du inte är fikus.
Sen lägger man det i fixativet.
Hela den här proceduren är för inövad och väloljad.
Många kvinnor har varit här före mig.
Vackra kvinnor.
Och sen...
...hänger vi upp henne.
Vad tycker du?
Det är en Margaret som jag aldrig har sett.
-Ingen har sett henne. -Nej.
För på det här fotot är du ingen prinsessa.
Jag vill att du skickar det till någon.
Får jag ge dig en adress?
Javisst.
Sen måste jag gå.
Du...
Du vill inte stanna lite längre?
Nej.
Här tar proceduren slut.
För tillfället.
Okej.
Har du en chaufför?
Ja, han väntar här utanför.
Bra, då kan han följa oss.
Vi är så hedrade över att få gästa Ers Majestäts vackra hem.
Håll i dig.
-Tack så mycket för att ni kom. -Ett rent nöje.
Tack så mycket.
-Jag trodde aldrig att det skulle ta slut. -Ja, det malde på.
Malde på och malde på...
Absolut inte fikus.
Behåll den.
Godnatt.
Du milde!
Oh, la la!
-Där är du. -Äntligen.
-Har man sett. -Vad är det?
Hon verkar vara...
Naken!
Ja.
Undertexter: Maria Kott