PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Přátelé...
Dnes se tu setkáváme ne jako Ghaňané, Guinejci,
Maročané, Alžířané, Senegalci nebo Malijci,
ale jako Afričané...
unavení z toho, jak jsme nerespektováni a zneužíváni zkorumpovanými
a imperiálními mocnostmi minulosti.
Nadešel čas uzavřít nová spojenectví.
S těmi, kteří chápou strategický význam Afriky
a jsou ochotni jednat s námi jako se sobě rovnými.
Ne jako s podřízenými...
ani jako s otroky.
Toto je naše chvíle.
Musíme si zvolit svůj vlastní osud!
Socialistickou Afriku!
Pro Afričany!
Už bylo rozhodně lépe, madam.
Koncem sezóny pošleme lesníky, aby to prořezali.
- Ano. - Ten starý dub se pořád drží.
- Tak tak. - Vypadá tak starobyle.
Časem se bude muset pokácet.
- Škoda. - Pršet asi jen tak nepřestane.
Pamatujete si mého vnuka Daniela, madam?
Jistě, byla jsem na jeho křtinách
To je pravda.
Měli bychom se vrátit, ať tolik nemoknete.
Dobrá.
Dojdu pro startovací kabely, motor stávkuje.
Už zase?
- Mohu vám pomoci, madam? - Děkuji.
Tahejte!
- Pardon, v pořádku? - Ano, děkuji.
Slavnostní stráž očekává příjezd pana Kennedyho.
Francouze potěšilo, že do Paříže přijel dřív
než do Vídně na setkání s Chruščovem...
Je-li člověk zavázán vést čestný život, kdy nastává ten čas,
že se musí začít označovat jako „ve středním věku“?
Přestaň, pořád jsi ještě mladé děvče.
Zahlédla jsem se dnes v zrcadle.
Vypadala jsem jako stařena.
Vždyť ještě chceš další děti.
To je pravda.
Tak poroď poslední dítě, první pošli do školy a pak
se můžeme bavit o středním věku.
To nebudu ve středním věku, ale prastará.
Nyní přijíždí do Paříže...
- Ale ne, už zase! - Ne!
- Maminko, opatrně! - Prezident...
Přestaň, je pronajatá.
Ne.
Ano, a je to. Výborně!
Ty makaróny se sýrem jsou božské.
Celý tento víkend je božský.
- Škoda, že ráno musím odjet. - Kvůli čemu?
Přijdou na večeři.
- Kennedyovi? - Po Vídni s Chruščovem a Paříži
přijedou do Londýna.
Budeme mít neformální večeři v Buckinghamském paláci.
Je tak mladá. Vždycky jsem si myslela, že je v tvém věku.
Taky že je.
Ne!
Děkuji.
Ale ne, podívej, tady je.
...hovořil o šarmu a eleganci
Kennedyho manželky Jackie.
Jackie bývá často fotografována.
Je krásná, že?
Ano.
DRAHÁ PANÍ KENNEDYOVÁ
Dnes máme na programu jednu zásadní věc, madam.
Ghanu.
A přetrvávající obavy
z Nkrumahovy rostoucí nevraživosti vůči Západu.
Cítíte, že se vzdalují Commonwealthu?
Ani ne tak vzdalují, jako spíše prchají.
Do náručí koho?
Rusů, madam.
Včera přijal v Akkře Brežněva.
- Brežněva? - Předsedu Nevyššího sovětu,
který do Ghany přijel jednat o Nkrumahově projektu výstavby přehrady.
- Přehrady Volta. - Ano, madam.
Já myslela, že Nkrumah jedná s Američany.
Jednal, ale Rusko v tom vidí příležitost
Američany trumfnout, upevnit své postavení v Africe
a zbarvit celý kontinent do ruda.
Nepožádáme Američany, aby nabídku vylepšili?
Určitě promluvím s prezidentem Kennedym,
- jakmile dorazí do Londýna. - Dobrá.
- Po jeho velkém triumfu v Paříži. - Vskutku.
Já myslela, že de Gaulla Kennedy nezajímá.
Také že ne. Osobně ani politicky.
- Co v tom tedy je? - První dáma, madam.
- Jak to? Co udělala? - Oslnila le tout Paris.
Přiměla prezidenta de Gaulla zobat jí z ruky.
- Jak to proboha dokázala? - Svou plynulou francouzštinou.
Tu přeci máme my všichni.
A debatováním s místními filozofy a intelektuály,
dokud veškeré protiamerické nálady jenoduše nevyprchaly.
Spíš proto, že je krásná.
A oni jsou Francouzi.
Také je to úžasně bystrá, osobitá žena,
co studovala na Sorboně
a prestižní École Libre des Sciences Politiques.
„Nejvíc okouzlující a inteligentní žena na Zemi.“
Říká se to.
A teď přijíždí do Londýna. Musíme se tedy předvést v tom nejlepším světle,
viďte, pane premiére?
Vaše Veličenstvo.
Při výběru róby je vždy důležité
položit si otázku, co přesně v ní chce člověk cítit.
Myslím, že se člověk nechce cítit jako... „ten druhý“.
Ano. Obzvlášť je-li jeden z nich o tolik starší.
- No, no. - Pokud jde o postavení, madam, ne věk.
Pro tento účel mám na mysli něco specifického.
Paní Kennedyová možná oslnila Paříž, ale nezapomínejme, že Francie je republika.
Zde jsme v monarchii.
A jak já říkám: máte-li čím, pochlubte se.
Viděl jsem zasedací pořádek a nemohl jsem si nevšimnout.
Nadechnout, madam.
- Ještě trochu. - Usadilas Kennedyovou vedle Dickieho.
- A je to. - Ano. Na jeho žádost.
Uhání mě už týdny.
Stejně jako ostatně tvůj švagr.
- Berthold? - Ano.
Rošťák!
Nemluvě o našem premiérovi a americkém velvyslanci.
No, no, no.
Všichni zoufale chtějí sedět vedle první dámy.
Můžu to trochu povolit, madam.
- Ne. - Co kdybych to taky požadoval?
- Tebe jsem dala vedle Theodory. - To je má sestra.
Ano, a neviděl jsi ji roky.
Ale pořád je to má sestra, a tohle je, chápeš...
Ne. Nechápu.
Ona!
Co se týče protokolu, nemám jako tvůj manžel právo
sedět vedle nejvýš postavené ženy?
Ano, u oficiální večeře bys mohl sedět
vedle nejvýš postavené ženy, ale to není tento případ.
Na žádost Downing Street to nebude oficiální večeře.
Proč?
Abychom se nedotkli Francouzů.
Co s tím mají co dělat Francouzi?
De Gaulle nám bude bránit vstoupit do EHS,
nabude-li dojmu, že si jsme s Američany blízcí.
- Takže je to malá, neformální večeře. - Dobrá.
- Pak je tedy jedno, kde kdo bude sedět. - Asi ano.
V tom případě může Dickie sedět vedle mé sestry
a já si sednu vedle první dámy.
Jestli musíš.
Ano.
Musím.
Děkuji, pánové.
Vám také!
Madam. Prezident a první dáma dorazili, madam.
Je to tady.
Bylo by možné, abys byl jen o trochu méně nadšený?
Ne.
- Mockrát děkuji. - Porchey, co se to proboha děje?
Všichni se zbláznili.
Přichází!
Vítejte v Buckinghamském paláci, madam.
- Děkuji. - Pane prezidente.
Dobrý den.
Její Veličenstvo vás očekává v modrém salonu.
Před večeří proběhne menší recepce.
- Skvělé. - Je to masová hysterie.
- Takové nezvyklé chování. - Ano.
- Madam. - Děkuji.
Drahoušku.
Pro Kristapána.
- Ale jdi, je to jako královská rodina. - Moc vtipné.
Bože.
Nejdřív prezident.
Vaše Veličenstvo.
- Bez poklony. - Bez poklony.
- Paní Kennedyová. - Vaše Milosti.
Vaše královská Výsosti.
Paní Kennedyová.
Dobrý večer, Vaše královské Veličenstvo.
Ach bože.
Prokristapána.
Pane prezidente.
- Pane prezidente. - Vaše Milosti.
- Copak nedostali protokol? - Dostali!
Evidentně ho nečetli.
Ano. Můžeme?
Jackie.
- Kam si myslí, že jde? - Bůh ví.
Paní Kennedyová. Určit znáte našeho premiéra.
Mám pocit, že se to pokazilo tak na 10 000 způsobů.
Zažil jsem horší. Jen si nejsem jist kdy.
- Něco k pití? - Prosím.
- Promiňte pane. - Naprostý chaos.
Soucítím s ním.
Proslýchá se, že za zavřenými dveřmi, ve Vídni, ho Chruščov ponížil,
podal si ho jako malého kluka.
Není divu, že studená válka...
Smyslnost... To raději ne!
Ne, to ne.
Nechte toho.
Tak jaká byla?
Ohromná. Je božská.
- Vážně? - A příšerně chytrá.
Ano.
Co to děláš?
- Chce tu provést. - Opravdu?
- Tak já ji provedu. - Požádala mě.
Ne. Je to můj dům. Udělám to já.
Paní Kennedyová.
Vše v pořádku?
Doufám, že má žena nepůsobí moc potíží.
Víte, že jste ten nejšťastnější muž na světě?
Ano.
Ačkoli mně lidé říkají to samé.
Jistě.
Kam jdou?
Nemám nejmenší tušení.
Toto je trůnní sál.
Dříve, za vlády královny Viktorie,
se tu konaly nejrůznější koncerty a bály,
teď je využíván zejména k recepcím,
uvádění do úřadu a fotografování královských svateb.
Můžeme?
Zde jsme v obrazárně.
Toto je můj pra-pra-pra-pradědeček,
George III., který Buckinghamský palác koupil v roce 1761
pro svou ženu, královnu Charlotte.
Kdo je tohle?
Jeden z bratří Pittů. Ten mladší.
Je známý něčím, co mi na něm vždy imponovalo: chorobnou stydlivostí.
Sotva člověku dokázal pohlédnout do očí.
A přesto se stal naším premiérem.
Celkem to chápu.
Také jsem od přírody stydlivá.
Tudy se jde do našich soukromých komnat.
Je to zkratka.
Máme tu naprosté soukromí.
Zde se člověk cítí nejlépe.
Celkem to chápu.
Musíte mít kam utéci.
Často si říkám, jak to, že někdo, kdo nesnáší pozornost jako já,
skončil v takovém akváriu, jakým je Bílý dům.
Ale došlo mi, že to má zvrácenou logiku,
když chorobně stydlivý člověk skončí na takovém místě.
To mi budete muset vysvětlit.
Stydlivý člověk hledá někoho silného, kdo ho ochrání.
Ano. Zatím chápu.
A silná osobnost je často ten, kdo si užívá veřejný život.
Kdo se v tom vyžívá.
A pak, než se nadějete, je ta samá osoba, k níž jste se upnula,
aby vás chránila, ten samý důvod, proč jste na očích.
Jackova představa nebe je dav.
Kampaně, benefice, řečnění.
Tehdy ožije.
Raději by v záři reflektorů promlouval k 10 000 lidí,
než byl se mnou osamotě.
A jak vy si představujete nebe?
Mám ráda svou společnost. A ráda jsem sama na venkově.
A kam jezdíte?
Na farmu Glen Ora asi hodinu od Washingtonu.
V Marylandu.
- Ve Virginii. - Ach ano.
- Dobrý den, Stuarte. - Madam.
- Krmíte. - Ano, madam.
Proboha!
- Ahoj štěňátka. - Jakpak ty se jmenuješ?
To je Sugar. A tohle jsou její štěňata.
Pojď sem, maličký.
- Whisky a Sherry. - Ahoj.
Ty jsi ale chytrý, že jsi tak opatrný.
Jeden z největších paradoxů je, že jsem v pozici,
kdy musím mluvit s tolika lidmi,
ale vnitřně jsem nejšťastnější se zvířaty.
To jsme dvě.
Jsem přesvědčená, že má sestra by byla ne-li lepší, pak alespoň
přirozenější první dáma.
Moje taky. Rozená královna.
A největší z britských královen. V její hlavě, tedy.
Ne, moc se mi líbila. A to jsem byla připravena ji nesnášet.
Ale nakonec mě naprosto okouzlila.
- Něco mi to připomnělo. - Co?
Že lidé jsou málokdy takoví, jakými se zdají.
Tak to nevím, o čem Patrick mluvil.
-Patrick? -Plunket.
- Viděla jsem ho včera na Tartuffe. - To je restaurace?
To je hra, drahá. Slavná francouzská hra.
- Ano, tu znám. - Vážně?
- Je to klasická tragédie. - Fraška.
-Od Pissarra. -Molièra.
Pissarro byl malíř.
Kdy naposled jsi byla v divadle?
Nebo v galerii? Nebo jsi přečetla knihu?
Ty jsi teda barbar.
Děkuji.
A co ten Patrick?
Minulý týden byl na večeři u Radziwiłłů,
kam byla pozvaná i tvá nová nejlepší přítelkyně, paní Kennedyová.
Ráno mi volal a říkal,
co ji slyšel povídat u večeře.
A co říkala?
To by ses musela zeptat Patricka.
Musím říct, že to znělo trochu nezdvořile.
Víš, jak snadno se takové převyprávění překroutí.
Určitě o nic nešlo.
Neboj!
Pozdrav!
K poctě zbraň!
Na rámě zbraň!
K noze zbraň!
Čelem vzad!
- Patricku. - Vaše Veličenstvo.
Jsi laskav, že jsi přišel.
- Nemám to daleko. - Stále bydlíš za rohem?
- Ve Wellington Barracks? - Ano.
Pořád cestuješ po celé zemi
a verbuješ žáky těch nejlepších škol?
Přesně tak.
Prý jsi nedávno na večeři potkal první dámu.
- Koho? - Paní Kennedyovou.
- Margaret se zmínila. - Vážně?
Ano.
Jaké to bylo?
Velmi příjemné. Nic zvláštního.
- Víte, jak to u Radziwiłłů chodí. - Nevím.
- Vždy je tam dobré jídlo. - Na jídlo jsem se neptala.
Chci vědět, o čem se hovořilo.
Patricku, vyrostli jsme spolu
a vždy jsme mezi sebou měli velmi upřímný a otevřený vztah.
Ano, madam. - Ano. Takže,
neporušme teď tento zvyk.
Dobrá.
Slyšel jsem první dámu říkat...
měl bych zmínit, že jsem seděl o několik míst dál.
- Mohl jsem se přeslechnout. - Ano.
...že Buckinghamský palác shledává
druhořadým, zchátralým a ponurým.
Jako zanedbaný provinční hotel.
A že člověk odchází s pocitem z unavené instituce
pro kterou v moderním světě není místo.
Aha.
A říkala něco o mně?
- Lilibet. - Patricku!
Byl jsem na druhé straně stolu...
Myslím, že jsem zaslechl...
že hlavou našeho státu je žena středního věku...
tak lhostejná, neinteligentní a nezajímavá,
že klesající vliv Británie ve světě není překvapením,
ale nevyhnutelností.
No...
To ji musíme zase brzy pozvat.
PŘÍSNĚ TAJNÉ POUZE PRO UK
HLÁŠENÍ AMERICKÉ ROZVĚDKY DNES...
VÝBOR KOMUNISTICKÉ STRANY...
Mám špatné zprávy. Horší než špatné.
Týkají se Nkrumahova projektu na přehradu. Prezident Kennedy se stáhl.
Proč?
Účast Američanů byla podmíněna
přerušení veškerých vazeb Ghany s Rusy.
Ukázalo se, že Nkrumah byl včera v Moskvě, kde obdržel Leninův řád,
nejvyšší vojenské vyznamenání.
Od samotného Chruščova.
- A jaký je další krok? - Kéž bych věděl.
Rád bych měl nějaké eso v rukávu.
Tak jako měl prezident Kennedy v Paříži první dámu?
Proč nepošlete mě?
Kam?
Do Ghany. Mohlo by se to brát jako soukromá cesta.
V žádném případě.
- To je naprosto vyloučeno, madam. - Proč?
Královská návštěva by byla velkým komplimentem.
Až příliš velkým.
Vypadalo by to, že Ghanu upřednostňujeme.
Mohli bychom si znepřátelit Nigérii, Sierru Leone, Tanganiku.
Ale vybrat si Ghanu by mohlo
Nkrumaha udržet v Commonwealthu a dál od Rusů.
Jako královna byste se neměla plést do špinavostí politiky.
Ale nemůžete mi, jako hlavě Commonwealthu, dovolit ho bránit?
Vaše Veličenstvo.
Bylo by to nebezpečné a provokativní.
Z mého pohledu...
nastoupit do toho letadla by bylo hrubým podceněním situace.
„Cestu nelze z žádného hlediska ospravedlnit.
Neetické, protiústavní a neomluvitelné
je to, že se na ni královna vůbec vydala.“
A co bys chtěl, abych udělal? Nic?
Nechci tě pustit do šachové partie s někým tak mazaným jako Nkrumah.
Jsi cynický.
A ty naivní.
Když ses s ním viděla naposled, byl to prostě Nkrumah.
Teď je to lev Afriky, co proti sobě staví Sověty a Američany,
a ty jsi jehně, které ten lev slupne k obědu.
Nejlepší by bylo zůstat doma a být tím, čím být máš.
- Loutkou? - Konstitučním monarchou!
- Loutkou. - Když chceš!
O to tady jde. Nechci.
Pane? Je tady.
Děkuji. Je nádherná.
Můžeme, madam?
- Stát. - Stát.
- Okamžik, madam. - Ano.
Reportéry.
Vaše Veličenstvo, Ghana vás vítá. S pokorou.
Ano.
- Těší nás, že jsme zde. - Jistě.
Ustupte.
Připraveni?
Děkuji, Vaše Veličenstvo.
Děkuji.
Dala jsi mu fotografii, kterou chtěl.
Bude na titulních stranách všech afrických novin
a ostatní afričtí lídři se zalknou závistí.
Proč ne, když to splní účel.
Adeane. Přepojte ho.
- Zabezpečené spojení do Ghany. - Ano, pane.
Myslel jsem, že přeruší veškeré kontakty se Sověty.
- Zjevně ne. - Připraveno, pane.
- Pánové? - Děkuji.
Děkuji.
Ven.
Haló?
Vaše Veličenstvo.
Pane premiére.
Právě jsem obdržel zprávu, že tým mezinárodních inženýrů
dorazil do Ghany, kvůli práci na Nkrumahově přehradě.
Tak to je dobrá zpráva, viďte?
Povzbudili jsme Američany k návratu.
Sovětští inženýři, madam.
Zdá se, že Nkrumah nás chce poštvat
proti sobě navzájem.
- Prosím? - Hraje si s námi jak kočka s myší.
Obávám se, že vás využil, madam.
Přesně toho jsme se báli.
Elizabeth! Co se stalo?
Dobrý večer, pane. Martine.
Být vámi, nechodím tam.
Pane?
Chce být sama.
Říká, že přemýšlí.
Madam.
Co se děje?
Co děláš?
Elizabeth?
Ano, tady plukovník Charteris.
Na telefonu je Martin Charteris.
Situace v Ghaně se vyvíjí.
Co děláš, Elizabeth?
Myslím, že oba chápeme význam této chvíle.
Ano. Ale chápeme i podmínky?
Zdá se, že něco projednávají.
- Co projednávají? - Odveďte ji!
Vaše Veličenstvo?
Ach bože.
Co se děje?
Vzal ji za ruku.
Tři, čtyři!
Tančí.
Naše královna tančí.
S Afričanem.
Co? To bylo dohodnuté?
Bylo to dohodnuté?
To tedy rozhodně nebylo.
- Co dělají? - Co dělají?
Těžko říct.
Myslím, že je to foxtrot.
Foxtrot, pane.
Dámy a pánové, muž, kterého mám tu čest nazývat
pětatřicátým prezidentem Spojených států,
ale ještě větší čest nazývat ho svým bratrem.
John F. Kennedy.
Děkuji, Bobby.
Jaké je to být dnes Američanem?
Být bohatý, mocný a privilegovaný.
Určitě.
Ale přes to všechno je to i znepokojující.
Rozhlédnu se a vidím lidi rozdělené tak, jako ještě nikdy.
Opravdu, jako nikdy od Občanské války.
Došlo ke změně, k úpadku
v naší morální a intelektuální síle.
Pohroma postihla naše regulační orgány a hniloba,
šířící se z Washingtonu, proniká do každého koutu Ameriky.
Příliš mnoho nás ztratilo svou cestu,
vůli a smysl pro historický účel.
Je čas na obnovu, novou generaci vedení,
vedení, které nás zotaví, ale nemůžeme na to být sami.
a tak žádám každého z vás, aby byl průkopníkem této obnovy,
tohoto zotavování, opětovného získávání skvělých amerických hodnot:
svobody, tolerance a rovnosti příležitostí.
Pak budeme moci zaujmout pozici
a přihlásit se k odpovědnosti jako vůdci skutečně svobodného světa.
Bůh žehnej vám všem a Spojeným státům americkým.
- Děkuji, pane. - Fantastické.
Díky vám ten večer stál za to.
Dámy, pojďte prosím sem.
Když britská královská rodina navštíví bývalé kolonie,
zprávy v USA to běžně nezmiňují.
Ale když královna tančí s bývalým poddaným...
Co se děje, zlato?
...bílá panovnice s africkým vůdcem, svět tomu věnuje pozornost.
A stejně tak sám ghanský prezident Nkrumah.
Uchvácen gestem, Nkrumah...
Ráno jedu s dětmi do Glen Ora.
- Ještě není víkend. - ...se rychle stali spojenci...
Je středa. pro mě to víkend je.
Nebuď taková.
Ty mi neber mou důstojnost a pak mi neříkej, jaká mám být.
Jen jsem chtěl poděkovat, to je celé.
Podruhé za pár týdnů jsi sehrála rozhodující roli
při významné záležitosti zahraniční politiky.
Africký stát, který se řítil do náručí komunistů,
otočil a zůstal se Západem.
Co to má co dělat se mnou?
Nudná královna s tlustými kotníky?
- Cože? - Její nezajímavé Veličenstvo?
Lhostejná koruna?
Pár věcí z toho, co jsi o ní říkala na té večeři v Londýně,
se ke královně evidentně dostalo a pošťouchlo ji, jak se zdá.
Bez těch urážek by se nevzepřela Kabinetu, neriskovala by svou pověst,
nejela do Ghany navzdory všem radám,
a nepřetáhla prezidenta Nkrumaha zpět na svou stanu, ale udělala to.
S tím tancem se neskutečně vytáhla.
- A to všechno díky tobě. - Jsou připraveni.
Klid. V Glen Ora na ni nenatrefíš.
Ne, v Glen Ora ne.
Do Londýna se vrátím cestou z Indie a Pákistánu.
Pak ti radím nechodit do Buckinghamského paláce.
- Promiň. Provinčního hotelu. - To nebude tak jednoduché.
Když jsme tam byli naposled, její sestra domluvila oběd.
Tak to bude sranda.
Bude bitka! Budu se těšit na tvé kompletní hlášení.
Jdeme, Bobby.
Brzy dosáhneme nadmořské výšky 7 600 metrů
a s potěšením mohu říct, že po zbytek našeho letu do Londýna
nás čekají jasné a klidné podmínky.
Vaše Veličenstvo, další mezinárodní reakce na vaši cestu do Ghany.
- Pozitivní nebo negativní? - Pozitivní drtivě převažují, madam.
Tak jen rychle nahlédnu.
Takže...
The New York Times to považuje za
„mazaný strategický manévr,
příklad brilantního politického balancování na hraně.“
Australský tisk je ohromen vaší oddaností Commonwealthu
a The Illustrated London News to považuje za „mimořádný osobní úspěch“.
Škodolibost ti nesluší.
Ghanský tisk tě nazývá socialistkou.
Proboha.
Ještě jedna věc.
První dáma, paní Kennedyová.
Co s ní?
Z její kanceláře nám poslali žádost o soukromou audienci
před obědem 28. března.
Proč?
To neřekli.
- Kde bude oběd? - V Buckinghamském paláci, madam.
Tak audienci uděláme na hradě Windsor.
Někdy pomůže jedině pevnost.
Hrad Windsor.
Přímo hleď!
Držte se v řadě!
Napravo!
Uvolněte cestu královnině stráži!
Levá, pravá, levá...
Dobrý den, paní Kennedyová.
Za mnou, prosím.
Levá, pravá, levá, pravá...
Tudy, paní Kennedyová.
Paní Kennedyová. Tudy, prosím.
Paní Kennedyová, Vaše Veličenstvo.
Vaše Veličenstvo. Děkuji, že jste si udělala čas.
Paní Kennedyová.
Posaďte se.
Děkuji.
Dáme si čaj.
Chtěla jsem s vámi mluvit o samotě před pátečním obědem,
protože vám dlužím omluvu.
Za co?
Myslím, že odpověď známe obě.
Děkuji.
Na jedné společenské akci krátce po našem posledním setkání
jsem... měla nějaké poznámky...
hloupé poznámky,
které se k vám patrně dostaly.
To skutečně není nutné.
Zprávy, o kterých mluvíte...
dostaly se ke mně jisté věci
a přiznám se, že mě na okamžik překvapily,
jelikož vůbec neodpovídaly duchu,
v němž se dle mého neslo naše setkání.
Ale v této práci jsem se naučila, jak jistě i vy,
nebrat věci příliš vážně.
Lidé říkají různé věci z různých důvodů,
bývají špatně citováni či chápáni, a než se nadějete,
změní se jejich slova v něco úplně jiného
a všechny rozčílí nebo vyburcují k boji.
Vím, že jste mi nechtěla ublížit ani mě znevážit.
Proč taky? Sotva se známe.
Přesto je to neomluvitelné. Nemohu vám nabídnout omluvu, ale dovolíte-li,
ráda bych vám nabídla vysvětlení.
Ano, samozřejmě.
Když jsme byli naposled v Londýně, asi to vypadalo,
alespoň navenek, že jsme dost sebejistí.
Ano, to bych řekla.
Nejoslavovanější a nejznámější pár světa.
Pravdou je, že jsem stále trpěla poporodními problémy
po narození našeho syna a Jack měl své vlastní zdravotní problémy.
Říci, že jsme byli napjatí, je slabé slovo.
A tak po příjezdu do Paříže...
přiznám se vám,
činilo mi potěšení tam zářit.
Pak, v Elysejském paláci...
Já jsem ten muž, který doprovodil Jacqueline Kennedyovou do Paříže.
Užil jsem si to.
...Jackovi nebylo příjemné být upozaděn.
- Za zavřenými dveřmi... - To si umím představit.
Byly tam i jiné faktory.
Náš lékař.
Dr Jacobson nám před velkými cestami podává své „koktejly“.
Vitamíny.
Ale i jiné látky.
Aby nás nakopnul nebo...
zklidnil.
U příležitosti té večeře mi dal něco...
na povzbuzení.
Řekla jsem mu, že potřebuji vzpruhu.
Ale asi mi to rozvázalo jazyk.
Pak jsem se doslechla, že se některé ty hrozné věci donesly k vám a...
Ani si neumíte představit, jak mě to rozrušilo.
Představa, že jsem možná urazila někoho, koho tolik obdivuji.
- To je od vás velmi laskavé. - Je to pravda.
To, jak děláte svou práci, jak odoláváte tlaku,
jaké jste přinesla osobní oběti,
nemluvě o vaší vyrovnanosti a důstojnosti.
Jako žena jste tak inspirující.
A to, co jste udělala v Ghaně.
To bylo zkrátka mimořádné.
Měla jsem říct, že v Ghaně jsem toho moc neudělala.
Nastoupila jsem do letadla a letěla.
A jediný důvod mé cesty
byl ten, že jsem si proti vám připadala naprosto zbytečná.
Snažila jsem se soupeřit.
A když už, tak to já jsem vaším velkým dlužníkem.
Ale neřekla jsem to.
Jen jsem tam seděla.
A nechala ji, ať si řekne to svoje.
- Vychutnávala sis své vítězství. - Ano.
A co po mně teď chceš? Mám ti vyhubovat?
Nezasloužím si to snad?
- Ne. - Ale byla tak zničená.
A křehká a ztracená.
Udělala jsi správnou věc.
Urazila tě, nás všechny, a ty nejsi světice.
- Ne. - To už víme.
Máš v žilách led, když je to třeba.
Ano.
Tak třikrát sláva.
Jeďte, madam. Nahoru do kopce.
- Madam. - Co se děje?
Shánějí se po vás v domě.
Dobrá.
- Co se děje? - Nevím.
Něco se stalo.
Madam.
Na místě činu byl naprostý chaos.
Lidé křičeli, lehali si na zem a byly slyšet výstřely.
Reportéři viděli prezidenta Kennedyho ležet obličejem na sedadle svého vozu.
Muži a ženy křičeli.
Viděl krev na hlavě prezidenta.
Víc zpráv teď ve Washingtonu nemáme.
A na okamžik se vrátíme do zpravodajského studia v Londýně.
Zdravím do Londýna. Mám čerstvé zprávy z Dallasu. Prezident je stále naživu,
ale v kritickém stavu.
Podle všeho byl střelen do hlavy
a texaský guvernér Connally byl střelen do hrudníku.
Paní Kennedyová v slzách držela hlavu svého manžela,
když reportéři stíhali vůz, řítící se do nemocnice.
Viceprezident Lyndon Johnson seděl ve voze za prezidentem.
Prezidentovi Kennedymu jsou podávány krevní transfuze.
Ale jeden ze dvou knězů, kteří byli do místnosti povoláni,
udělil svátost posledního pomazání
prezidentu Kennedymu.
Paní Kennedyová i paní Connallyová jsou v šoku,
ale jsou u lůžek svých manželů.
Je mrtvý.
Včera vpodvečer...
Neříkala jsi, jak byla nešťastná?
V tom manželství?
- Ano. - ...doprovází zesnulého prezidenta,
- šaty má stále... - V tom je ten problém.
Stačí, aby se událo něco horšího
a uvědomíš si, že jsi vlastně byla přece jen šťastná.
Pořád má ty samé šaty!
To jí nemohli najít nějaké jiné?
Má na sobě manželovu krev.
Ne, myslím, že je má dobrovolně.
...než bude tělo přesunuto do rotundy Kapitolu.
Poslední den v životě prvního katolického prezidenta...
Kam jdeš?
Lyndon Johnson složil přísahu na palubě Air Force One
ani ne 100 minut po oznámení úmrtí prezidenta Kennedyho...
Nastoupil do úřadu jako 36. prezident...
- Vaše Veličenstvo. - Michaele.
Chci, aby celý královský dvůr držel týden smutku.
A taky aby se rozezněly zvony Westminsterského opatství.
Madam, zvyklost velí, že zvony se rozezní--
Když zemře člen královské rodiny. Já vím.
Ale chci, aby zvonily každou minutu po jednu hodinu,
od jedenácti hodin do poledne.
Ano, madam.
Američané se dnes večer spolu s prezidentem Johnsonem pomodlí.
Nechť všichni najdeme světlo a naději
v temnotě dnů, které nás čekají.
DRAHÁ PANÍ KENNEDYOVÁ
Překlad: Magda Bělková