EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
WINDSOR SLOTT 1943
Hans Majestet Kongen har ennå ikke gitt oss en mannlig tronarving,
og vi er kommet dit at vi heller ikke kan forvente en,
så man vil for alvor begynne å forberede Dem på regentrollen.
Fra nå av anses De ikke lenger som presumptiv tronfølger,
men som nærmeste tronfølger, og et ganske annet liv venter Dem.
De vil ikke lenger kunne reise uten følge,
eller delta sosialt slik De måtte lyste.
Deres far, Kongen, fikk knapt med tid til å forberede seg på sin tronbestigelse,
som ble ham påtvunget.
Vi skal ikke stille så uforberedt nå.
Dronningmakten begrenser seg ikke til en hodepryd.
Den er et privilegium og en byrde,
og med den følger omfattende forventninger og forpliktelser.
Jeg tror ikke jeg takler dette.
Det ville jeg gjort.
Det vet jeg at du ville.
Jeg ville nytt hvert sekund!
Å være avbildet på hver mynt, hver seddel,
og være den mest berømte kvinnen i verden.
Jeg ville egnet meg aldeles ypperlig.
Til å bære en stor krone og gi ordrer i hytt og vær.
Ja.
Så si det til dem.
"Margaret Rose kan klare dette.
Margaret Rose har lyst til dette.
Margaret Rose ble født til dette."
Det stemmer.
La meg snakke med dem i morgen.
Det ville vært til det beste for oss begge.
La gå.
Bra!
Hallo, du.
Deres Majestet.
Jeg ville bare ønske dere bon voyage og takke dere.
For hva da?
For at dere godtok å legge inn så mange offentlige opptredener i en privat reise,
og for at dere valgte å reise med rutefly.
Det er ikke så ille.
De har holdt av hele første klasse til oss.
Hva er første stopp? New York?
San Francisco. Og så Los Angeles.
Og så fem dager hos Douglas-familien i Arizona.
Så hyggelig.
Og så drar vi til New York, der Tony skal drive reklame for boken sin.
-Har du skrevet bok? -Det er en bildesamling.
Du er nå dyktig.
Pass på at dere får tid til å slappe ordentlig av.
Det skal vi.
Vær greie med hverandre. Vær snille mot hverandre.
Begge to.
-Trist at hun følte hun måtte si det. -Hva da?
"Vær greie med hverandre. Snille mot hverandre. Begge to."
Det var litt keitete.
Men hun mener det godt.
Du og jeg har et komplisert forhold.
Det har hun og jeg også.
Sant nok.
Storesøster, lillesøster.
Nummer én og nummer to.
Hvem er nummer én?
Du. Selvsagt.
En naturlig nummer én som har lidd den tragedie å bli født som nummer to.
Det er min byrde.
Og det er hun klar over.
Ja, det tror jeg hun er.
Det er hennes byrde.
God morgen, herr Ambassadør.
Økonomisk sett, Marvin, er Storbritannia for øyeblikket meget dårlig stilt.
Pundets verdi er dramatisk svekket,
og vår kreditt hos pengefondet utløper snart.
Statsministeren har gjort gjentatte forsøk på å be presidenten om økonomisk hjelp
eller en redningspakke. Men presidenten nekter å svare på oppringningene.
President Johnson er en travel mann.
For travel for sin eldste allierte?
De fleste presidenter gjennom historien har pleiet nær kontakt med Downing Street.
Tenk på Churchill og Roosevelt,
eller Truman og Attlee, og Macmillan og JFK.
Ingen grunn til å mase slik om Jack Kennedy.
"Mase slik"?
Det bare provoserer.
Og hjelper lite. President Johnson er sin egen mann.
Ja, selvsagt.
Jeg nevner det som eksempel på hvordan våre ledere står sammen i tøffe tider.
God morgen, statsminister.
Det forente kongeriket og De forente stater.
Tidligere har det vært som en ektepakt.
Kan du snakke med ham?
Nei! Til helvete med britene! Jeg har aldri likt dem.
Enten setter de nesa i sky, eller så rekker de ut hånda og tigger.
Vårt "spesielle forhold" får så være.
Ville Harold Wilson ha hjelp, burde han tenkt på det før han motsatte seg Vietnam.
Man kan ikke rævkjøre en fyr for siden å forvente blomstergaver!
-Statsministeren, Deres Majestet. -Deres Majestet.
Statsminister.
Jeg er ganske sikker på at De må ha fått med Dem
at president Johnson unnlot å delta i Sir Winstons begravelse.
Ja, fordi han var forkjølet.
Det var forklaringen Det hvite hus kom med, som ingen trodde på.
Jeg er redd presidenten kan ha fattet en viss uvilje mot meg,
grunnet det han ser som manglende støtte til det han gjør i Vietnam.
Derfor lurte jeg på...
Tidligere
har kongefamilien medvirket i uvurderlig stor grad
til å bevare landenes spesielle forhold.
Og med tanke på
den økonomiske knipen landet befinner seg i nå...
De vil at vi skal rulle ut den røde løperen og gjøre stas på dem.
Vær så snill.
La gå.
Jeg skal høre med De tre vismennene mine og se hva de sier.
Takk, ma'am.
Velkommen til San Francisco!
Margaret! Herover, Margaret! Her borte!
Se denne veien! Takk, Margaret!
"Det får vi bevitne hos prinsesse Margaret,
er en mer livlig, moderne
og inntagende utgave av hennes eldre søster."
Nemlig.
"For de som er vant til kongebesøkenes tidligere så formelle preg,
har møtet med prinsesse Margaret vært som å bytte fra en svart-hvitt-film
til en i farger."
Hva med en statsmiddag à la den for Woodrow Wilson i 1918?
Eller et helgebesøk i Windsor?
Det viktigste er, etter sigende, at det vi steller i stand for president Johnson,
må overgå det vi bød Kennedy-paret på.
Hei! Vi ville se Dronninga!
Dere får se noe bedre enn Dronningen.
Hva er den største forskjellen på Storbritannia og USA?
Min søster er ikke å se på sedlene her.
Hva ser De frem til her i Amerika?
Frihet!
Vi elsker deg, prinsesse Margaret!
...smiler med deg
Bare smil, kjære.
Noe nytt om prinsesse Margaret?
Etter tre dager i San Francisco er HKH nå trygt ankommet Los Angeles.
Noen katastrofer så langt?
Nei, besøket har heller vært en udelt suksess.
Virkelig?
Alle avisene er fra seg av begeistring.
Det har endog oppstått et begrep for beundrerne og støttespillerne
som fotfølger henne.
-Og det er? -Margaretologer.
Margaretologer?
Ja, ma'am. For tilhengerne som lar seg bedåre
av Hennes Kongelige Høyhets intelligens, veltalenhet, skjønnhet
og sjarme. Én av avisene, San Francisco Chronicle, skrev faktisk...
-Takk, det holder, Martin. -Ja, ma'am.
Jeg er en dronning, ikke en helgen.
Sånn, ja. Men prøv å ikke smile.
Jeg gav det.
Ikke én eller to ganger, men tre ganger, og du overså det.
Hva da?
Signalet!
Vårt signal, for at jeg ville dra.
Jeg så det ikke.
Du vet like godt som jeg at når man er kveldens æresgjest,
så kan man ikke bare dra.
Som din ektemann har jeg utallige ganger vært vitne til
at du likevel bare har dratt hjem.
-En gang eller to. -Hele pokkers tiden.
-Når det blir for kjedelig. -Når det behager deg!
Når folkene er stygge og langtekkelige.
Disse folkene var underholdende og tiltalende.
Og de fikk meg til å føle meg bra.
Å nei, du. Alkoholen fikk deg til å føle deg bra.
Og svekket din erkjennelse av spyttslikkeriet som begås i din nærhet.
Sier du det, du.
-Ja. Nøklene. -Vel...
Dessverre svekker den ikke min erkjennelse
av din ufine smålighet og sjalusi,
og generelle filisterisisme...
Filistrøse...
Trangsynthet.
Jeg drar ikke kjensel på dette.
Jeg drar ikke kjensel på deg engang.
Faktisk
så gjorde ingen andre det heller.
Om vi skal være ærlige,
er ikke det hovedproblemet?
"Jeg beklager... Og De er? Tony hvem?
Ja, nemlig! Han derre ektemannen."
Det er ikke alltid like enkelt.
Hva er ikke enkelt?
Å spille annenfiolin for en lavmålsprinsesse.
Fortell ikke meg om å spille annenfiolin. Så lite oppmerksomhet som jeg får.
Nei, det er prisen jeg betaler for å ha en slik søster.
Men om nå anledningen skulle by seg til at jeg kunne få hevde meg,
ville jeg satt pris på om du kunne døyve
det narsissistiske enerjaget du brenner inne med.
Og la meg nyte det.
Jeg lover...
...at så fort vi ankommer New York,
skal du få sole deg alene i rampelyset, med boken din.
Jeg skal trekke meg unna,
og være den tilbedende og støttende andrerekken
du vil jeg skal være.
Og ingenting vil glede meg mer.
Dere må gjerne fortelle meg at 50 000,
for ikke å si 100 000 flere bakkemannskaper løser problemet.
Men skaffer jeg 100 000 nye soldater,
kan det godt hende at Ho Chi Minh høyner med 100 000 flere.
Han kan ikke slåss, han som ikke ser lyset i enden av tunellen.
Jeg trenger løsninger, mine herrer. Løsninger!
Ikke flere tall!
Jeg skal ikke bli den første amerikanske president til å tape en forbanna krig.
-Møtet er hevet. -Ja, herr President.
Takk.
Hva er dette?
En forsoningsgave fra britene, i håp om å sikre økonomisk hjelp.
-En jakthelg på Balmoral? -Ja, sir. Bedre blir det ikke.
Selv ikke Kennedy fikk det.
Ikke?
Han fikk en bankett, og marinen stilte med æresvakt,
men aldri noen jakt i Skottland.
Ingen har fått det før.
Like fullt...
Det er en lang flytur,
etterfulgt av en lang kjøretur,
for å bo på et nifst, hjemsøkt slott.
Været er grusomt.
Og det ville fordre tørrprat med fiffen.
Og når man skal ut på jakt,
så finnes det regler. For alt man gjør og ikke gjør.
Som vil fordre forarbeid og forkunnskaper.
Og å klippe neglene.
Og jeg ville stadig trådd feil.
Hvorpå alle ville ledd av meg og sagt at han er neigu ingen Jack Kennedy,
som ville visst hvilken kniv og gaffel å spise med og hvilken fugl å skyte.
Mitt standpunkt forblir derfor uendret.
Det er stadig: "Ellers takk, Deres Majestet."
I morgen holder Ingeniørforeningen en mottagelse ved vitenskapsmuseet,
forut for en audiens med Hans Eksellense Guðmundur Guðmundsson,
den nye ambassadøren fra republikken Island.
Takk, Michael. Har vi kommet noen vei med president Johnson?
Vi henvendte oss med en invitasjon til en jakthelg ved Balmoral.
Virkelig? Skal si LBJ er heldig. Vi får ikke nok slike selv engang.
-Og? -Ikke noe svar, ma'am.
-Hva? -Ingenting. Den totale stillhet.
-Det var noe nytt. -Ja.
Og neppe det Downing Street håpet på.
-Er alle sammen paniske? -Nokså.
-Hva med prinsesse Margaret? -Trygt ankommet Arizona.
Det er da noe. På kvegfarmen til familien Douglas?
-Ja. -Der har jeg aldri vært.
-Hva vet vi om den? -Det er litt av et sted.
En nydelig herregård fra 1800-tallet ved foten av Santa Rita-fjellene,
omgitt av milevis med vidstrakt ørkenland.
-Tony! -Tony.
Stålsett dere.
Kom så, kjære.
Deres Kongelige Høyhet.
Nei, Blinkie, ingen suss. Basiller!
Hun er helt utmattet, stakkar.
-Jeg ser fryktelig ut. -Nei.
Redselsfull.
Du ser litt sliten ut.
Litt forkjølet.
Du kan ikke forvente annet etter slike...
...bestrebelser.
Du hatet hvert sekund, gjorde du ikke?
Kanskje det.
Men det har ikke noe å si.
Avisene hatet det ikke.
Side opp og side ned om hvor fremragende du er,
hvilken underkjent ressurs for kongehuset,
hvilket hemmelig våpen, og hvor verdig du er alt rampelyset.
-Du overskygger og overstråler din søster. -Elskling.
-Og nå må du sove. -Hva skal du foreta deg?
Være en god gjest og synge for maten.
-Hvil deg. -Ja da.
Og bli frisk til New York.
Herr President, jeg pratet nettopp med vår ambassadør i London,
som har pratet med statsministeren, som har pratet med dronningen.
Er alle sammen rasende?
Den generelle oppfatning synes å være
at å ha en uoverensstemmelse med statsministeren er én ting,
men man fornærmer ikke dronningmakten. Det er nærmest høyforræderi, eller noe.
Hvordan har jeg fornærmet dronningmakta?
Ved å ikke godta dronningens invitasjon.
Tja, jeg har ikke avslått noe.
Jeg bare unnlot å svare.
Ikke gjør dette mot meg, Marvin.
Du er stabssjefen min. Du skal støtte meg.
Ikke la deg rive med.
De har et helt kostebinderi der borte.
Statsoverhodet, statsministeren, Buckingham Palace,
Downing Street, de er et tospann. Som et taglag i fribryting.
Havner en av dem i trøbbel, løper den andre reddende til.
Wilson stikker kjepper i Vietnam-hjula,
og hun stepper inn og roer gemyttene med noe fuglejakt-fjolleri.
Sånt driver vi ikke med her.
Nei, sir.
Jeg er siste instans.
Hvem skal jeg ringe, om jeg vil invitere til noe som får meg på fote igjen?
Vel, De ringer meg, sir. Deres eldste venn.
Så hoster jeg opp en plan som får oss alle på fote.
Ja vel. Så host opp en plan.
Det har jeg alt gjort.
Dette er planen. Her.
Hvem i alle dager er det?
De landet ved Oakland-flyplassen,
og her, likesom i San Francisco, ble de møtt av jublende folkemengder overalt.
Prinsessen strålte, og hygget seg åpenbart.
Med sitt sprudlende vesen gav hun snart begivenhetene et omgjengelig preg.
Det amerikanske folket og pressen har fått sansen for paret,
og lar seg begeistre over deres utvungne sjarme og vennlighet.
Statsministeren er på telefonen, ma'am.
-Han sa det haster. -...våre flotte representanter.
Statsminister?
Jeg ville bare meddele at vi omsider har fått et svar fra amerikanerne, ma'am.
De har kommet med en motinvitasjon.
Til en middag i Det hvite hus.
-Til meg? -Nei, til prinsesse Margaret.
-Du, så listig. -Ja.
Da kan ikke Johnson klandres for å ha avslått mitt tilbud.
Nei.
Og det er en avsporing fra spørsmålet om økonomisk hjelp.
Akkurat.
Men vi mener at noe kunne reddes
om prinsesse Margaret godtar invitasjonen og drar til Det hvite hus,
og bruker anledningen
til å vinne sympati og forståelse for britenes side av saken.
Det vil være et politisk ærend som krever den ytterste taktfullhet.
Og til det hyrer De prinsesse Margaret?
Vanligvis ville jeg sagt det samme.
Men hennes reise til Amerika har vært en formidabel suksess.
Den har visst det.
Kan De spørre henne?
Om det er det jeg anmodes til.
Vær så snill.
Ja vel, ja.
Situasjonen er vel såpass fortvilt at vi ikke har noe å tape.
Han kjenner ikke min søster.
Ma'am.
Nei.
-Deres Kongelige Høyhet? -Nei!
-Telefon til Dem. -Nei!
Det er Dronningen.
Hallo, du.
Beklager å forstyrre.
Du er på ferie og ønsker neppe å høre dette.
Hva da?
Vi har mottatt en invitasjon fra Det hvite hus.
Du er bedt til Washington, til middag med presidenten og førstedamen.
Vi vil at du stiller.
-Når? -På onsdag.
Kan ikke da.
Hvorfor ikke?
Jeg er i New York da.
Boklanseringen til Tony.
La meg fatte meg i klartekst:
Det er meget som står på spill her,
og alle er særdeles ivrige etter at du skal dra dit.
Da får jeg fatte meg i klartekst:
Ingenting skal hindre meg i å vise støtte til min ektemann,
slik du også ba meg om.
Margaret!
Kjære Margaret,
som hustru kan jeg forstå ditt ønske om å støtte Tony.
Du vet at jeg næret et inderlig håp
om at denne turen ville gi dere begge en anledning
til å opptre mer imøtekommende og oppmuntrende overfor hverandre.
Men akkurat nå må slike prioriteringer settes til side.
Jeg ba deg om dette én gang som din søster,
og nå forlanger jeg det av deg, som din dronning.
Deres Kongelige Høyhet. Sir. Takk for at dere gikk med på dette.
Dette er en oppdatert liste over middagsgjestene,
med korte personbiografier om dem som sitter nærmest.
Det jeg ber deg om å gjøre,
omfatter meget mer enn simpelthen å delta i en middag.
Vi står for øyeblikket overfor anliggender
som kan påvirke landets fremtidige vekst,
og de fordrer en helhjertet innsats fra vår side.
Vi må bøte på de splittelser som har oppstått
mellom Storbritannia og dets amerikanske frender.
Du beklager deg ofte over at du får så lite å gjøre,
og at du er en forsømt ressurs.
Men det oppdrag du begir deg ut på i dag, kunne ikke vært mer avgjørende.
Storbritannia står for øyeblikket med et handelsunderskudd på 800 millioner pund.
Vi trenger økonomisk støtte til den nette sum av minst én milliard.
Amerikanerne er de eneste som kan hjelpe.
Jeg vet du liker å gjøre ting på din egen måte.
Men her er du ute i et diplomatisk ærend som krever stor finfølelse.
Og jeg må mane deg til for én gangs skyld
å følge spillereglene.
Klar?
Hva skjer om jeg mislykkes?
Og vi ikke får økonomisk hjelp?
Da vil vi måtte bryte våre løfter overfor pengefondet,
utnytte de lånemuligheter som gjenstår for oss, se pundets verdi stupe,
og regjeringen vil stå uten andre muligheter enn å devaluere pundet.
Og det er dårlig nytt?
Devaluering?
Det er verre enn dårlig nytt.
Det vil forringe det britiske pund til en annenrangs valuta
og Storbritannia til en tredjerangs økonomisk nasjon.
Det vil levne oss internasjonalt ydmyket, samt i politisk vanære og...
...økonomisk ruin.
Deres Kongelige Høyhet.
President Johnson.
-God morgen, statsminister. -God morgen.
Jeg har nå hatt anledning til
å forhøre meg med vår ambassadør til USA om gårsdagens middag ved Det hvite hus.
Og?
Jeg... Jeg vet ikke hvor jeg skal begynne.
Forretten hadde knapt kommet på bordet,
før prinsesse Margaret kom med ytringer om avdøde president Kennedy
som var... alt annet enn forsiktige.
Jeg møtte ham en gang, Kennedy.
Jeg ble særdeles lite imponert.
Margaret.
Unnskyld, sa jeg noe galt?
Jeg vet at man i disse dager ikke har lov
til å ha noen annen oppfatning enn den at Kennedy var en formidabel statsleder.
-Nå tier du, Lyndon. -Selvsagt gjør han det.
Som hans lojale vararepresentant.
En rolle jeg tror jeg forstår bedre enn de fleste.
De frustrasjoner og forbitrelser som bygger seg opp
gjennom et liv som nummer to.
Birolleinnehaveren.
Selv for en man forguder.
Du tilbrakte tre år som visepresident.
Jeg har levd hele livet som visedronning.
Nei, det hørtes feil ut. For jeg hadde vært en vis dronning.
Har man en plan for å håndtere ringvirkningene?
Det blir ingen ringvirkninger.
Hva?
President Johnson gikk med på det. Uforbeholdent og med glede.
Betingelsesløst.
Han sa, om jeg nå husker riktig...
"Jack Kennedy..."
...ville drept sin egen mor
for å kunne flå rumpeskinnet hennes til en stortromme av eget selvskryt.
Eller hva?
Jeg skjønner.
Og dette avstedkom en drikkekonkurranse.
-Hva? -Den siste som står igjen,
-vinner. -Den utfordringen tar jeg!
Som så avstedkom en limerick-konkurranse.
-Limericker? -Ja, ma'am.
Hvorav enkelte, må sies, var en smule ublu.
Fortell nå.
Jo, altså...
Den første var vel noe sånt som...
"Jeg traff en ungmø fra en Jomfruøy..."
Som yndet å elske...
-Jomfruøy. Jomfruøy! -...iført undertøy.
-Så fryktelig dydig... -"...mot påkledningen lydig,
så tanken på naken pupp, den ble altfor drøy."
Hva mer?
Presidenten fulgte opp med...
"Jeg husker en kar fra Wisconsin
Velsignet med en uhorvelig svær..."
...Johnson!
Og resten av den?
Jeg tror alle syntes den var lang nok. For å si det slik.
Noen flere?
Prinsesse Margaret toppet kvelden med denne:
"Jeg husker en ungmø fra Dallas
Som tok i bruk dynamitt til en fallos..."
De fant henne...
De har klart Dem så langt.
"De fant hennes vagina i Nord-Carolina..."
Og hennes rasshøl i Buckingham Palace.
Bravo.
Og deretter skal det ha vært dansing.
Etterfulgt av synging.
Allting du klarer, kan jeg klare bedre
Før eller siden blir jeg bedre enn deg
-Å nei, du. -Jo, jeg kan!
-Å nei, du. -Jo, jeg kan! Jo, jeg kan!
Da hun vaklet hjem klokken fire om morgenen,
hadde nyfrelst-anglofile president Johnson lovet oss økonomisk støtte,
og det "spesielle forholdet" har aldri vært mer spesielt.
-Uten å bli fakket? -Ja!
Som jeg tenkte, din rakker
Bare fordi Margaret viste seg som alt det jeg bønnfalt henne om ikke å være.
Alt det jeg aldri ville kunne vært. Instinktiv,
spontan, henførende.
Jo, jeg kan!
-Du er også alt det der. -Nei, det er jeg ikke.
Jeg er forutsigelig, ubøyelig, pålitelig.
Står det mellom de to, vil jeg alltid foretrekke forutsigbarheten.
Takk for det.
Men jeg skulle gjerne vært henførende iblant.
Du er henførende.
Min henførende klump.
Allting du sier, kan jeg si mer hurtig
Jeg kan si allting mer hurtig enn deg
-Å nei, du. -Jo, jeg kan!
-Å nei, du. -Jo, jeg kan! Jo, jeg kan! Å, jo da!
Statsminister.
Godt spilt, Deres Kongelige Høyhet.
Meget godt spilt.
Takk for det, sir.
Skal vi gå?
Hill vår heltinne, erobreren!
Jo da.
Og nå kommer skyllebøtten.
Nei, du vet godt at når en i denne familien lykkes, blir det møtt med...
-Misunnelse? Tyn? -Godlynt erting.
Så man ikke mister hodet.
Alle er uhyre takknemlige.
Statsministeren lovet å skrive til deg.
Enda bedre: Han møtte meg på flyplassen.
Men nå spekulerer vi på hva vi skal gi deg som påskjønnelse.
Medlemskap i Fortjenstordenen?
Det kongelige Victoriakjedet?
Du kan spare dine medaljer og reveljer til de som bryr seg så fælt om slikt.
Men jeg skal like fullt innrømme å ha gjort meg noen tanker,
i lys av hvor vellykket dette var,
om at vi godt kunne gjort dette oftere.
Gjort hva?
Delt på oppgavene.
Vi delte ingen oppgaver. Du dro i en middag.
I ditt sted.
Der jeg representerte dronningmakt og fedreland, med det som må sies å være
fordelaktige følger.
Tror du ikke at vi kan ha snublet over noe viktig her?
Du har altfor meget å gjøre og altfor meget press på deg,
og altfor meget ansvar.
Og jeg har for lite.
Å ikke ha noen rolle og å ikke ha noe å gjøre er...
...åndsfortærende.
Alt jeg spør om, er hvorvidt du vil vurdere å delegere litt mer.
Til gagn for oss begge.
La meg tenke på saken.
Og vurdere mulighetene.
Ikke si at du gav etter?
Jo.
Og ikke uten grunn.
Margaret lider større skade enn de fleste av å mangle en mer betydningsfull rolle.
Det går utover både helsen og lykken.
Hun blir forbigått.
Og med sine evner, sin personlighet,
sin intelligens og sin teft fortjener hun ikke å bli forbigått.
Så hvorfor kan vi ikke vurdere å utvide rollen hennes
og dele på mer av jobben?
Det finnes to svar på det spørsmålet,
og ingen av dem er særlig innbydende.
Ja, systemet er forfordelende og urettferdig og brutalt.
Førstefødselsretten splitter og ødelegger familier.
Systemet er horribelt, men...
Dets brutalitet og urett peker tilbake på noe som er like bittert og skånselløst,
og som ingen har foreslått å gjøre om på:
Livet.
Alle higer vi etter jevnbyrdighet, men problemet er:
Vi er ikke født jevnbyrdige.
Og svar nummer to?
Husker du den gangen jeg drakk meg full med uhyrligheten selv, Tommy Lascelles?
Den kvelden fortalte han meg om sin personlige teori
angående Huset Windsor. Som jeg aldri har gjengitt for noen.
Fortell.
Han ba meg forestille meg en mytologisk skapning.
Det tyske riksvåpenet.
Et tilfelle av polycefali, en tohodet ørn.
I denne konteksten vil jeg at du tolker det som et symbol på oss.
Denne familien.
Din familie.
Windsor-slekten byr på både henførende og kjedelige ledd.
-Din far var... -En helgen.
Men kjedelig. Beklager.
Din bestefar likeså.
-Georg den femte? -Ulidelig kjedelig.
Midt under første verdenskrig, mens...
...tsaren og keiserne av Tyskland og Østerrike dro rundt og bergtok verden,
hva drev han med?
Han satt og fylte frimerkealbum.
-Hans kone... -Nydelige Mary av Teck.
Gørrkjedelig.
Og slik fortsetter det, fra Georg V til dronning Victoria og videre bakover.
En uavbrutt slektslinje av upåvirkelig og svulstig ensformighet.
-Der jeg er seneste ledd? -Ja, men altså...
Side om side med den kjedelige, plikttro, pålitelige, heltemodige tendensen,
finner vi en annen.
Som er henførende og gnistrende og egenrådig,
og... farlig.
Og dermed: for hver Victoria får man en Edvard den syvende,
og for hver Georg den femte får man en prins Eddy.
For hver Georg den sjette får man en Edvard den åttende.
For hver Lilibet...
...får man en Margaret.
Selv om hun gjorde det skarpt i Washington,
må vi ikke innbille oss selv at store diplomatiske spørsmål kan løses
med drikking og dansing.
Margaret kan få nyte hederen,
uten at vi trenger å revurdere grunnlovens hovedprinsipper
fordi hun hadde hell med seg.
-Og hva skjer med mitt forhold til henne? -Ingenting.
Du er dronningen.
Og hun er din farlige lillesøster.
Hun står der ute og vet at vi snakker om henne.
La oss gå ut til henne.
Den febrile sjelen trenger ikke oppildnes ytterligere.
Det De foreslår, er utenkelig.
Arvefølgen til den britiske tronen er fastsatt
etter tronfølgebestemmelsen av 1701,
ikke uregjerlige og uansvarlige innfall
fra unge prinsesser.
Premisset om arveberettigelse i rett nedstigende linje
tjener som en nasjonens grunnpilar av stabilitet og uavhendelighet.
Prinsesse Elizabeths rett er å skulle komme på tronen,
mens Deres er å skulle tjene og støtte.
Jeg vil anmode Dem om å godta Deres lodd her i livet,
og slå fra Dem, omgående, enhver barnslig innskytelse
av å ville omskrive regelbøkene til fordel for egne beskaffenheter.
Vi har alle en rolle å spille.
Hovedrollen tilfaller prinsesse Elizabeth, og Deres, ma'am, er ute i kulissene.
Margaret!
Tekst: Hilde Jørgensen