EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
TORSDAG 20. OKTOBER 1966
Sees senere, kjære.
ABERFAN I WALES
Sees om litt.
-Hei, Karen! -Alt vel med deg, Howell?
Da kan vi gå!
Men før dere går for dagen... Vær snill og sett deg, Rhys.
Hva er så spesielt med morgendagen?
Det er fredag!
Ikke rop det ut, Geraint. Rekk opp hånden først.
-Beklager, sir. -Men ja, det er fredag.
Det er starten på helgen og, desto viktigere, skoleferien.
Men ikke glem at før dere kan ta ferie, så har dere en oppgave i morgen tidlig.
Å synge "All Things Bright and Beautiful" under skolens morgensamling.
Så... Ikke glem å øve på dette hjemme i kveld.
Ta med dere teksten hjem og lær den utenat.
Å lære utenat, Rhys Edwards: Å legge seg noe på minnet og huske det ord for ord.
Still dere på rekke!
Kom igjen, skynd dere!
Ikke glem yttertøyet.
-Takk, sir. -Vær så god.
-Godt jobbet i dag. -Takk.
-Ha det, sir. -Rhys.
Vær så god.
Herregud, jeg er dyvåt!
-Hei, besta. -Hei, vennen.
-Hei, pappa! -Hei, dere.
-Kan dere rydde av bordet for meg? -Ja, mamma.
-Vil du ha en kopp te, kjære? -Ja, jeg er utkjørt.
Geraint, på tide med kveldsbadet!
Jeg visste det var deg.
Jeg hørte deg langt nedi gaten.
Det plasker ned der ute, mamma.
Ja, det er aldeles fryktelig.
Kom så. Du!
Vis meg hva du kan.
Du trenger da ikke det der.
Ja da!
Sånn, ja.
Flink gutt.
FREDAG
-Hvor er vi på vei? -Tipp nummer syv.
Et av arbeidstogene er nede.
Kom så. Jeg må gå, jeg er sent ute.
-Av sted med deg. Sees! -Ha det, pappa.
-Ha det. -Alt vel, Dai?
Hvordan går det?
Skynd dere! Kom igjen, skynd dere!
Kom tilbake, Geraint.
-Er vi ikke sent ute, da? -Knyt lissene dine!
-God morgen, Beryl. -God morgen, Iver. Kom igjen!
Se på det skitne fjeset ditt.
-Skynd dere! -Ha det! Vi sees senere!
VELKOMMEN TIL PANTGLAS BARNESKOLE HOVEDINNGANG
-Vi sees i kveld. -Ha det!
-Kom igjen. -Greit.
Bakken er jo gjennomvåt!
Jeg har aldri sett slike skader før.
Herregud, hele kulltippen kollapser. Blir hvor dere er!
Skynd dere!
-Bevan? -Sir.
-Edwards? -Sir.
-Phillips? -Sir.
Moss?
Ikke ennå, gutt.
Under morgensamlingen. Om fem minutter. Ikke slit deg ut før vi har begynt.
Kom igjen, skynd deg!
Kom igjen!
Hvem leder arbeidet i dag?
Eric Ellis. Han var her akkurat, men nå er han i kantina.
Eric!
-Hva står på? Jeg er midt i frokosten. -Problemer med nummer syv. Noe er galt.
-Hva? -Vi bør sende et redningslag opp dit.
-Hva? -Vi kjente den bevege på seg.
-Jeg har aldri sett noe lignende. -Tipp nummer syv.
-Er det noen der oppe nå? -To ble igjen for å holde øye med tippen.
-Hysj! Vær stille! -Noen må dra opp og undersøke.
Opp med dere, og dann en rekke. Etter alfabetet, takk.
Raskt, og uten å snakke.
-Sir! -Milde himmel!
Sir!
Under pultene med dere! Skynd dere!
Kryp under pultene deres! Nå!
Sir!
Jeg vokste opp ikke langt herfra.
Og når vi trengte dagligvarer,
som brød og smør og egg,
dro vi innom nærbutikken.
Trengte vi friske grønnsaker, måtte vi til markedet i sentrum av Huddersfield.
Og ville vi ha kjøtt eller fisk som ikke var hermetisert,
måtte vi dra til nabostedet Milnsbridge, der det fantes slaktere og fiskehandlere.
Men så dukket det opp noe stort, noe som forandret alt.
Noe vi fikk beskjed om å kalle "et kjøpesenter".
Og nå har vi fått dette:
Et kjempesenter.
Hvilket er noe jeg finner interessant av flere grunner.
Det er demokratisk,
det er moderne,
og det forandrer alt.
Men nå må dere dessverre ha meg unnskyldt.
Kom igjen.
Hva vet vi så langt?
Beklager å forstyrre, Deres Majestet. Michael.
Det har visst vært en hendelse i en gruvelandsby i det sørlige Wales.
En kulltipp har kollapset og rast inn i en barneskole.
Dødstallene skal være svært høye. Jeg vil anbefale en umiddelbar uttalelse.
Hva slags uttalelse?
Et kondolanseskriv. Jeg har skissert et førsteutkast.
-Får jeg lese det? -Selvsagt.
"Det var med sjokk og fortvilelse jeg mottok nyheten
om den fryktelige katastrofen som har rammet Aberfan.
Min ektemann og jeg vil herved få uttrykke vår største medfølelse
overfor barnas foreldre og familiene til de som har mistet livet.
Undertegnet Elizabeth R."
Downing Street har anmodet om å få låne et av Dronningens fly,
så statsministeren får besøkt åstedet senere i dag.
-Jeg antar det går bra? -Selvsagt.
Med mindre De selv har et ønske om å dra dit i dag?
-Hvorfor skulle jeg det? -For et spørsmål!
Dronningmakten besøker sykehus, Martin, ikke ulykkessteder.
Takk, ma'am.
De får unnskylde, men vi har én avtale til som må bekreftes.
En mottagelse kl 16.00 for Sir Leslie Fry.
Klokken åtte mottok den lokale avdelingen til det nasjonale kullselskapet et varsel
om at det hadde oppstått en forsenkning i kulltipp nummer syv.
-Som betyr? -Den hadde sunket sammen.
Hvorfor skulle den synke? Er den ikke stabil?
Tydeligvis ikke.
Ikke etter det kraftige regnskyllet som har vært i det siste.
Det kan synes som at de store vannmengdene
forvandlet så mye av kullavfallet i tippen til slam at det dannet seg et synkehull.
Og så, rundt klokken kvart over ni, løsnet det flytende avfallet fra tippen
og skled ned fjellsiden i retning landsbyen.
Pantglas barneskole tok det meste av støyten, i tillegg til flere andre hus.
Hvor mye kull var det i denne tippen?
For mye.
To hundre og tredve tusen kubikkmeter.
Retningslinjene tilsier også at en tipp ikke skal være høyere enn seks meter.
Denne var mer enn fem ganger så stor.
Hvem representerer kullselskapet på stedet?
Den lokale arbeidslederen, Eric Ellis.
Vi vil trenge noen mer høytstående.
Hva med sjefen for kullselskapet, Lord Robens?
Han har fått beskjed, men innsettes i dag som kansler ved universitetet i Surrey
og så ingen grunn til å utsette seremonien.
Hva?
Sørg for at han er der i morgen tidlig.
-Ja, sir. -Her må vi være forsiktige.
Dette vil fort kunne bli ubehagelig.
Alvorlig talt, Harold. Dette er en ulykke forårsaket av unormale nedbørsmengder.
-Ikke et politisk anliggende. -Alt er politikk, Andrew.
-Hva er problemet? -Veien er stengt, sir.
-Helt frem? -Ja, sir.
Beklager, sir. Veien er blokkert.
Stadig flere strømmer til for å hjelpe. Vi kommer oss neppe frem.
Da får vi gå.
Gode Gud.
-Statsminister. -Ja?
Seksti døde er så langt hentet ut.
Og tallene stiger.
-Stille! -Vi tror vi hørte noen!
Stille!
Tilbake til arbeidet!
Når noen blåser i fløyten, betyr det at de tror de har hørt noe.
Nok et barn fanget under ruinene.
Vær forsiktig, statsminister.
Jeg kan love dere
at denne tragedien vil etterforskes på det høyeste, uavhengige nivå.
Alle nødvendige midler vil bli gitt
så de som leder granskningen, kan ta de grep de mener er påkrevd.
-Har de forsømt tippene? -Holdes kullselskapet ansvarlig?
Finnes det flere kulltipper som utgjør en risiko?
Jeg har ingen intensjon om å tilføye noe til uttalelsene jeg nå har kommet med.
Det er uansett for sent.
Vi har advart i flere år om at de tippene er farlige.
Det kunne ikke ende med annet enn en katastrofe, og ingen ville lytte.
Antallet omkomne etter kulltippkatastrofen i Sør-Wales
kan stige til 200.
36 mennesker er innlagt på sykehus, 20 døde er blitt hentet ut,
og det anslås at så mange som 150 mennesker fortsatt kan være savnet,
de fleste av dem barn.
-Hva gjør du? -Har du ikke hørt hva som har skjedd?
Nei? Jeg var i fødselsdagsselskapet til Caroline.
Når du leser avisene i morgen, vil du forstå.
Men...
Røyken fortsetter å hindre rednings- arbeidet i landsbyen Aberfan i Sør-Wales.
Så langt har 67 omkomne, de fleste av dem barn,
blitt hentet ut av ruinene til Pantglas barneskole,
som ble truffet av kullavfall fra en nærliggende tipp.
Man har stadig håp om å finne flere savnede i live,
men arbeidet med å hente ut de døde vil fortsette natten igjennom.
Statsminister Harold Wilson besøkte i dag ulykkesstedet,
og Buckingham Palace har publisert en sorgerklæring fra dronningen.
Den lyder: "Det var med sjokk og fortvilelse
jeg mottok nyheten om den fryktelige katastrofen som har rammet Aberfan.
Min ektemann og jeg vil herved få uttrykke vår største medfølelse
overfor barnas foreldre og familiene til de som har mistet livet."
Det var siste nytt for denne gang. Nå setter vi over til London.
Det blir ekstra nyhetsoppdateringer...
LØRDAG
EN KATASTROFE
Statsministeren, ma'am.
For en time siden var det offisielle tallet på omkomne i Aberfan oppe i 116.
Over 80 skal fremdeles være savnet.
Trettiseks overlevende er innlagt på sykehus.
Jeg forstår.
Forventes det at man vil finne flere ofre?
Ikke i live, ma'am.
Situasjonen forverres av at nordsiden på kulltipp syv skal være i bevegelse,
og landsbyen må evakueres umiddelbart.
Gravemaskinene er blitt satt ut av spill da de sitter fast i vasstrukken gjørme.
Hæren er blitt tilkalt for å hjelpe.
Nå...
Med alt dette i mente håpet jeg å kunne overtale Dem til å dra opp dit.
Noe av det mest ubeleilige ved å være regent, har jeg innsett,
er den lammende effekten man har på enhver situasjon man oppsøker.
Det siste nødetatene og redningsmannskapene trenger,
mens de slåss mot klokken, er at dronningen dukker opp.
Der må jeg si meg uenig.
Barn har dødd.
Hele lokalsamfunnet er i sorg.
Hva vil De ha meg til å gjøre?
Trøste folket.
Gi en oppvisning? Dronningmakten avstår fra slikt.
Jeg snakket ikke om å gi folk en oppvisning, men om å gi dem trøst.
Deres Majestet.
SØNDAG
God morgen, kjære deg. Te?
Har dere noe imot om jeg går for noe sterkere?
-Kaffe? -Nei, jeg tenkte heller whisky.
-Margaret, klokken er ni. -Jeg vet det.
Men det er ikke morgen ennå. Ikke i min verden, iallfall.
Tony ringte meg i de små timer,
fra en telefonkiosk midt ute i ingensteds.
Hei, det er meg.
Kan du gjøre meg en tjeneste?
Han ba meg gå inn på soverommet til barna
og gi dem et kyss
mens de sov.
Så snart han var fremme i Aberfan, dro han rett til skolen.
Det var... ubeskrivelig grusomt.
Gruvearbeidere
som er vant til å grave etter kull,
stod nå og gravde seg frem til sine egne barn.
Mange av dem hadde vært fanget i timevis nede i gjørmen, sammen med døde venner.
Levende begravet.
Mens de gikk tom for luft.
Siden dro han til likhuset,
der folk ventet på å kunne identifisere de omkomne barna.
Sykepleiere og frivillige fra Frelsesarmeen
hadde fylt ut beskrivelser for alle de voksne og alle barna.
De oppgav hvilke eiendeler de hadde funnet
i lommene deres, som for eksempel...
Lommetørklær eller godteri.
Hva som helst som kunne bidra til å identifisere dem.
Derfra dro jeg videre til sykehuset.
Der trøstet han en mann som stod med sønnens skolelue i hånden.
Etter å ha vært på sykehuset
ville han spasere tilbake til huset der han skulle bo,
men han fortsatte videre.
Og videre.
Jeg bare gikk og gikk og gikk.
Jeg har aldri hørt ham slik.
Måtte jeg aldri gjøre det igjen.
MANDAG
Vi har med oss Geoffrey Morgan fra kullselskapet,
og George Thomas, minister for Wales, til å besvare spørsmål dere måtte ha.
Kan dere begge erkjenne ansvar for dette?
Mordere!
Det nasjonale kullselskapet kan ikke ta ansvar for værforholdene!
Pisspreik!
Uvanlig store mengder med regn har skapt ekstraordinære forhold...
Dere har visst om revnen under kulltippen i mange år!
-Jeg skrev til dere! -Det samme gjorde jeg!
Den er skyld i dette, ikke regnværet.
Ingenting ble gjort!
"Levende begravet av det nasjonale kullselskapet."
Det er det som bør stå på dødsattesten til ungen min!
Hva med økonomisk støtte?
Vi har folk som trenger umiddelbar hjelp.
Når vil regjeringen gripe inn?
Bare for å gjøre det helt klart:
Dette er i sannhet en forferdelig tragedie.
Men skylden for denne
kan ikke tilskrives Labour-partiet.
Tipp nummer syv ble bygget i 1958, i en tid da Labour ikke satt med makten.
Jeg ble oppsøkt av visse kabinettmedlemmer i dag.
Du trenger ikke si hvem.
De er redd dette vil bli et politisk anliggende.
-Selvsagt kommer det til å bli det. -Takk, Marcia.
De vil du skal foreta deg noe hva skyldspørsmålet angår.
De mener at om Labour-regjeringen må betale prisen for denne tragedien,
og toryene høster politisk gevinst av den, så er det uverdig, og et stort svik.
Ikke kun overfor befolkningen i Sør-Wales, men mot alle oss i arbeiderbevegelsen.
Vi har ventet på dette for lenge, Harold.
Tretten år som en del av opposisjonen,
og omsider har vi sikret oss regjeringsmakten.
Vi kan ikke tillate oss selv å bli lenket til folkeopinionens gapestokk,
grunnet noe som ikke er vår skyld.
Nei, når folket er sinte, kaster de steiner på sine ledere.
Og vi er pliktig ikke bare å avlede alt sinnet,
men å være solidariske mot våre støttespillere.
Hvordan?
-Dette er sorg, Marcia. -Det er urett.
-Enda en urett, i en lang rekke av dem. -Det er foreldre som har mistet sine barn.
Det er også en hjerteløs motvillighet mot å erkjenne ansvar,
signert de som faktisk kan klandres. Toryene.
-Og nå gjør de oss til syndebukker. -Og hva vil du at jeg skal gjøre med det?
Sørg for at de påtar seg skylden!
Om du ikke kan legge skylden på toryene eller drøfte saken i Underhuset,
eller angripe kullselskapet før nemnden har gjort sitt,
så kanskje vi burde velge oss ut en annen samfunnsskikkelse
som mål for den negative oppslutningen.
Hvem?
-Henne! -Dronningen?
Du må jo innrømme at hennes oppførsel er betegnende
-for makthavernes likegyldighet. -Oppførselen hennes er uheldig.
-Du var innom henne i dag, var du ikke? -Jo.
Og ba henne nok en gang om å dra?
Ja.
Og hva hadde hun å si?
"Dronningmakten gjør ikke slikt"?
Noe i den duren.
Men Hertugen av Edinburgh skal dra opp dit.
De avbrøt ham midt i en andejakt.
-Greit nok, men ikke hun? -Kan hende er det en god grunn til det.
Kan hende synes hun at slike situasjoner er vanskelige.
Å miste ens egne barn er vanskelig.
Å miste brødre og søstre er vanskelig.
Å bo i en gruvelandsby som las i stikken av kullselskapet er vanskelig!
Du kunne la henne smake steken,
og la oss få utløp for sinnet overfor en uten følelser,
men lar heller egne allierte ta skylden.
Du er patetisk! Du gjør meg kvalm!
Du pleier å si det.
Om du skal kunne kalle deg en ekte leder,
en ekte mann, en ekte sosialist,
er du nødt til å skaffe deg baller!
Det nasjonale kullselskapet var Labour-partiets verk.
Dette er en regjeringsskapt katastrofe!
Vedkjenn dere ansvaret!
TORSDAG
BLOMSTERHANDLER
-Er dette den berørte skolen? -Ja, dette er skolen.
Herren skal tørke alle deres tårer.
Og aldri mer skal døden true.
Ei heller sorgen, eller gråten.
Aldri igjen skal de kjenne smerte.
For alt det er svunnet nå og tilhører en annen tid.
"Frykt ikke, for jeg går med dere."
Han skal lede sin flokk lik en hyrde.
Han skal løfte lammene i sine armer,
og bære dem ved sitt bryst.
Og varsomt hegne om dem som fører flokken videre.
Og byens gater skal fylles av gutter og piker,
som i dens gater leker.
"Og de skal være min eiendom", sier Han, hærskarenes Gud.
"På den dag mitt verk står fullbyrdet.
Og jeg skal spare dem,
likesom en mann sparer sin sønn som tjener ham."
"Jeg så fire engler stå ved Jordens fire hjørner,
og fra Himmelen en stemme lød."
-Hvordan var det? -Merkverdig.
Sorgen, sinnet...
Mot regjeringen og kullselskapet, men...
...også mot Gud.
Åttién barn ble stedt til hvile i dag.
Og raseriet lurte i ethvert ansikt og bak... alles øyne.
Men de gikk ikke hen og knuste noe eller sloss i gatene.
Hva gjorde de?
De sang. Hele lokalsamfunnet.
Det er... Det er det mest forbløffende jeg noensinne har hørt.
Gråt du?
Om jeg gråt?
Hva slags spørsmål er det?
Jeg bare lurer. Gråt du?
Jeg kan ha felt noen tårer.
Har du tenkt å si at det ikke sømmet seg?
Faktum er
at enhver som fikk overvære den lovsangen, hadde ikke bare måttet gråte,
men hadde kjent seg ettertrykkelig knust.
FREDAG
Akkurat.
Jeg skjønner.
Takk for at De gav beskjed.
Vi har fått et tips fra en behjelpelig avisredaktør
om at regjeringen, i sin uvillighet til å påta seg skylden for Aberfan,
har besluttet å styre den nasjonale svertekampanjen inn på et annet spor
og opplyst avisene om følgende:
"Det er én som har glimret med sitt fravær i Aberfan, og det er vår dronning.
Den oppsiktsvekkende mangelen på omtanke og interesse, som man må anta at dette er,
fra et statsoverhode,
er betegnende for likegyldigheten den inngrodde elite viser,
ikke bare overfor folket i Wales, men mot hele den arbeidende klassen."
Gav statsministeren sin tilslutning til dette?
Jeg tror vi må gå ut ifra det.
LØRDAG: ABERFAN
Ved ankomst RAF-basen i St. Athan vil De bli møtt av
Sir Cennydd Traherne, lordløytnant for Glamorgan,
og deretter kjørt i bil til åstedet for skoletragedien i Aberfan.
Og siden til Betania-kapellet,
for et møte med heltene og de overlevende etter katastrofen.
Dernest en tur på kirkegården, der De skal legge ned en krans.
Til slutt skal vi besøke en lokal gruvearbeider,
Thomas Edwards, som mistet slektninger i ulykken,
i tillegg til planlagte samtaler med flere andre sørgende familier.
Turen i sin helhet burde vare i om lag to og en halv time.
Uten at De skal kjenne Dem presset, Deres Majestet,
så bør De nok ha i bakhodet at dette er Wales, ikke England.
En følelsesmessig reaksjon vil ikke bare oppfattes som passende.
Det er det som forventes.
Dette er kommunestyremedlem Ellis, som mistet syv av sine slektninger.
-Syv? -Ja, ma'am.
-Tre barn og fire nevøer. -Mine dypeste kondolanser.
Karen og Alun Jenkins, ma'am,
De mistet sønnen Ewan, og de fire søskenbarna hans, Tegwen,
Bryn, Mair og Ben.
Kondolerer.
Thomas og Gwen Edwards, ma'am. Dette er deres hjem.
De mistet sine to barn, og...
Dette er Howell, faren til Gwen,
som greide å redde ett av barnebarna.
Sarah.
Hun har noe til Dem, ma'am.
Takk.
Fra de gjenværende barna i Aberfan.
-Takk skal du ha. -Vær så god.
Vi er så glad De kom, Deres Majestet.
Det må være vanskelig. Jeg kondolerer.
Så hyggelig.
Bor dere alle i denne gaten?
Hertugen av Edinburgh nevnte at familiene sang en lovsang under barnas begravelse.
Ja, ma'am.
Kunne jeg fått høre den?
Vi kan sikkert skaffe et opptak.
Og be statsministeren om å oppsøke meg så snart som mulig.
Ja, ma'am.
Statsministeren, Deres Majestet.
Deres Majestet.
Churchill ville hatt karakterstyrke nok til å ta det ansikt til ansikt.
Det ville saktens Anthony Eden også.
Og Harold Macmillan.
Alle ville de hatt mot nok til å konfrontere meg direkte med sitt sinne.
De ville aldri noensinne gått hen og dolket meg i ryggen slik.
Jeg har det fra pålitelig hold at De skal ha tipset pressen
om at jeg hadde sviktet ved ikke å reise til Aberfan.
Aldri.
-Det var ikke Dem? -Nei, ma'am.
Men... en eller to av mine kolleger kan muligens,
for å forebygge den vrede regjeringen ble møtt med...
Ha brutt ut av rekkene og tatt saken i egne hender?
Det kan tenkes.
Kan hende har de rett.
Befolkningen i Aberfan fortjente en umiddelbar reaksjon, og fikk det ikke.
De fortjente et uttrykk for medlidenhet og medfølelse fra sin dronning.
Og det fikk de i går.
De fikk ingenting.
Jeg tørket et knusktørt øye. Utrolig nok fikk ingen det med seg.
Etter Blitzen dro vi på besøk til sykehusene.
Jeg så det samme som mine foreldre, kongeparet, så.
De gråt. Det klarte ikke jeg.
De var et barn. Hva hadde De forventet?
Ikke kun fordi jeg var barn.
Da min farmor, Mary av Teck,
som jeg satte umåtelig høyt...
Da hun døde...
Ingenting.
Hun hadde vært syk lenge. Det var ikke uventet.
Eller da jeg fikk mitt første barn, noe av det største en mor kan oppleve...
Jeg har visst en god stund at det er noe galt med meg.
Ikke noe galt.
Noe ufullkomment.
Hva skal man ellers si, når det er noe som mangler?
Vi samtaler her i all fortrolighet?
Jeg har aldri utført en bidig dag med kroppsarbeid i mitt liv.
Ikke en eneste.
Jeg er akademiker. En privilegert lektor fra Oxford,
ingen arbeidskar.
Jeg liker ikke øl. Jeg foretrekker brandy.
Jeg fortrekker villaks fremfor den på boks.
Og oksefilet fremfor biff- og nyrepai.
Og jeg liker ikke å røyke pipe.
Jeg røyker langt heller sigarer.
Men sigarene er et symbol på kapitalistiske fortrinn.
Så jeg røyker pipe.
Under valgkampen og i fjernsynet.
Det får meg til å virke mer omgjengelig.
Og likandes.
Vi kan ikke gi alle alt de vil ha og stadig forbli tro mot oss selv.
Vi gjør det vi må, som ledere. Det er jobben vår.
Jobben vår er å stille flere stormer enn vi skaper.
Det er jobben vår, og De utfører den med bravur.
På et vis er fraværet av følelser hos Dem en fordel.
Ingen trenger at overhodet overreagerer.
For å si det som det er, trenger vi knapt menneskelighet.
Statsminister.
Deres Majestet.
Jesus, Du som har meg kjær
Til ditt hjerte vil jeg klynge
Om havet fråder vilt av vær
Og stormens vrede oss må tynge
Vern meg, skjenk meg dine råd
Frels min sjel fra hver en kval
La meg aldri ensom gå
Led meg gjennom tvilens dal
Aberfan-ulykken krevde 144 menneskeliv. 116 av de døde var barn.
Ifølge dronningens nærmeste er hennes forsinkede reaksjon på hendelsen
det hun kjenner størst anger over, som regent.
Siden 1966 har hun besøkt den berørte landsbyen
flere ganger enn noe annet medlem av kongefamilien.
DEDISERT TIL BEFOLKNINGEN I ABERFAN
Tekst: Hilde Jørgensen