‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎BOIS DE BOULOGNE, ‎PARIS, 1970
‎Sidney!
‎Din nefericire, ‎analizele au arătat modificări structurale
‎în laringele Alteței Sale...
‎iar boala este avansată.
‎Nu există decât tratament paliativ.
‎Cu administrarea de morfină,
‎Alteța Sa va fi slăbit ‎în cea mai mare parte a timpului.
‎Sfatul meu este să profitați ‎de timpul prețios rămas.
‎Să dăm o petrecere.
‎Cea mai mare dată de noi.
‎Să ne concentrăm doar pe bucurii.
‎Eu zic să anulăm întrevederea ‎cu împăratul Japoniei.
‎Cu Hirohito? Nu se poate.
‎S-au făcut prea multe planificări.
‎În plus, ar putea fi ultima mea ocazie ‎să-mi restabilesc reputația.
‎Reputația...
‎este o obligație stupidă și goală.
‎Adesea dobândită fără merit...
‎și pierdută pe nedrept.
‎Nu vreau să par actor de kabuki.
‎E abia a doua oară în țara asta.
‎La ultima vizită, avea 20 de ani.
‎Era copil. Eu aveam 26 de ani.
‎Nu știa o boabă de engleză.
‎Cred că știe puțină acum.
‎Au promis că nu vor fi camere.
‎Nu vreau să mă vadă lumea ‎vizitând un om...
‎care nu și-a putut ține tronul.
‎Știi...
‎nu am stabilit întâlnirea ‎pentru conversație.
‎Imaginează-ți o viață...
‎exilat din locul tău de baștină.
‎Aș prefera să mor.
‎Nu părăsește Japonia.
‎Imaginează-ți o viață blocat pe o insulă.
‎O insulă care îți este casă.
‎Unde domnești ca suveran.
‎Sunt destine și mai urâte.
‎„Împăratul și fostul rege.
‎Doi foști oameni de stat reuniți.” ‎The Times.
‎„O întâlnire regală”, ‎The New York Times.
‎„50 de ani de vrajbă împăcați ‎într-o întâlnire de succes”. The Guardian.
‎Am auzit de dimineață ‎că a cerut un interviu la BBC.
‎- Ce fel de interviu? ‎- O retrospectivă aprofundată.
‎Nu pot îndura asta. Îl reabilitează.
‎E posibil ca nu toată lumea ‎să îl urască la fel de profund ca tine.
‎Charles mi-a cerut voie ‎să-l viziteze în Franța.
‎Pentru ce?
‎A spus: „Din respect.”
‎Dar cred că și din curiozitate.
‎Rar ai ocazia să cunoști un fost rege.
‎Foștii regi sunt morți, de obicei.
‎Era să întârzii.
‎Ce faci cu rochia? E ținută formală.
‎Nu vin.
‎Nu poți. E balul militar.
‎Am alt program.
‎- Făcând ce? ‎- Nu e treaba ta.
‎Escaladarea ostilităților nu este ‎nici necesară, nici scuzabilă.
‎Ai încălcat armistițiul.
‎Dacă vorbești despre Ginny, s-a terminat. ‎A fost o treabă sordidă.
‎Sordid a fost să aflu ‎că ai fost „în misiune” cu ea.
‎Înainte să discutăm ‎termenii unui armistițiu...
‎meriți să afli cum e.
‎Cine e?
‎Nu-ți băga nasul.
‎- Bună seara. ‎- Bună seara!
‎Ești singur?
‎Unde ți-e nevestica?
‎- A avut o ofertă mai bună. ‎- Zău?
‎Dar, după cum se pare... Bună seara!
‎Pot să-mi caut și eu o oportunitate.
‎Mulțumesc.
‎- În cazul ăsta... ‎- Da?
‎Vreau să-ți prezint pe cineva.
‎Hai cu mine.
‎Alteță?
‎Vi-l prezint pe cpt. Andrew Parker Bowles.
‎Bună, Andrew.
‎Alteță.
‎La ce te holbezi?
‎La dumneata, doamnă.
‎- La cât de mult ați... ‎- Alege-ți cuvintele cu grijă.
‎...înflorit.
‎Te referi la rochie, desigur.
‎- E a reginei. Arăt ca o hortensie. ‎- Nu, adică...
‎v-ați dezvoltat.
‎Ați crescut.
‎Am devenit din invizibilă, vizibilă.
‎- Întotdeauna ați fost vizibilă. ‎- Dar tu nu mă vedeai.
‎Acum compensezi.
‎Salivând.
‎- Regret. ‎- Nu-ți cere scuze.
‎Nu suport când bărbații se scuză. ‎Nu e onorabil sau cavaleresc, ci urât.
‎Nu am spus că mă deranjează, nu?
‎- Nu. ‎- Bine, atunci.
‎O să-ți recunosc ‎că și eu m-am holbat mult la tine.
‎- Serios? ‎- Pe terenul de polo.
‎Când trebuia să-i privesc ‎pe Duce sau pe Prințul de Wales,
‎ochii mei de femeie tânără ‎și ușor impresionabilă
‎erau atrași de tine, din oarecare motiv.
‎- A fost plăcut. ‎- Într-adevăr.
‎Să fie ultima oară. Nu vreau să suferi.
‎De ce crezi că aș suferi?
‎Asta pățește oricine se pune în cale.
‎- Între cine? ‎- Între mine și ea.
‎Navighezi, nu?
‎Urmează o metaforă maritimă?
‎În larg sunt...
‎curenți ascunși, letali, ‎care te pot trage la fund.
‎Eu și Camilla suntem așa.
‎- Ce faci? ‎- Plec.
‎- Dar nu vreau asta. ‎- Asta ai spus.
‎Am spus că nu vreau să suferi.
‎Conversația asta e circulară.
‎Preferam când ne rostogoleam în pat.
‎Văd foarte bine cine ești ‎și ce e relația asta
‎și te pot asigura că nu voi suferi.
‎Ce alegi?
‎Continuare sau încetare?
‎A ce?
‎Continuare.
‎Prea bine.
‎De unde o ai, la vârsta ta?
‎- Ce? ‎- Fii serioasă. Încrederea.
‎Nu sunt încrezătoare.
‎Doar dură.
‎Echipa Windsor Park, ‎în echipament verde, e în atac.
‎Aleargă grozav pe terenul ‎de la Guards' Polo Club.
‎Cu încredere, prințul Charles ‎conduce atacul.
‎Lovește mingea, ‎dar Parker Bowles o trimite în spate.
‎Mingea ajunge la coechipierul său, ‎iar Windsor Park trebuie să recupereze.
‎Haide, Charles!
‎Echipa Blues and Royals, în alb și roșu, ‎contraatacă cu două minute rămase.
‎- ‎Haide, domnule! ‎- Luptă pentru posesie.
‎Haideți, Alteță! Puteți!
‎Da, Windsor Park forțează din nou!
‎Parker!
‎Parker Bowles îl blochează pe prinț.
‎L-a ținut deoparte!
‎Parker lovește puternic.
‎Windsor Park e la ananghie.
‎Parker Bowles trimite în față, ‎cu prințul Charles în urmă.
‎Haideți, domnule!
‎Se apropie!
‎Parker Bowles înscrie!
‎Parker Bowles înscrie ‎pentru Blues and Royals!
‎Scorul este doi la zero!
‎Ai jucat bine azi.
‎Amândoi știm că nu e așa.
‎Andrew Parker Bowles a jucat bine.
‎Trebuie doar să fii puțin mai agresiv.
‎Îmi tot spui asta.
‎Cum a fost Parisul?
‎Și ducele de Windsor?
‎A fost foarte straniu.
‎Nu arăta deloc bine.
‎Casa e ca un fel de muzeu bizar ‎al monarhiei.
‎Duhnea a tămâie și câini.
‎Era și ea acolo, ‎agitându-se ca un liliac turbat?
‎Da.
‎Am auzit că nu pune gura decât pe whisky.
‎Și că și-a făcut atât de multe ‎operații estetice, că nu poate vorbi.
‎Dickie...
‎Nu cred că ți-am spus...
‎dar ne-am scris reciproc.
‎Cred că vede în mine ceva din el.
‎Nu-i spune bunicii tale.
‎Îmi zice să-mi găsesc soție.
‎E prea devreme pentru asta.
‎Acum e timpul să arunci undița. ‎Să vezi ce e pe piață.
‎Poate.
‎De fapt, îndrăgesc pe cineva.
‎Pe cea care te încuraja azi, nu?
‎Da.
‎A fost cu Andrew Parker Bowles, ‎până să se certe din cauza lui Anne.
‎Dacă mă crezi.
‎- Sora ta? ‎- Nu întreba. E o nebunie.
‎Dar, pe scurt, ‎Camilla e liberă și vreau s-o înhaț.
‎- Așa o cheamă? ‎- Da.
‎Camilla Shand.
‎O plac.
‎Deci...?
‎Ai votat?
‎Da.
‎Pentru cine?
‎Nu e treaba ta, domnule.
‎Cică e o formalitate pentru Wilson.
‎Nu și dacă am un cuvânt de spus.
‎M-am cam dat de gol, nu?
‎Cum să te conving să iei cina cu mine?
‎- ‎Prin decret regal? ‎- Nu pot.
‎Nu sunt rege.
‎Încă.
‎Atunci roagă-mă.
‎Te rog.
‎...aceste alegeri anticipate nu dau rod,
‎mâine ne-am putea trezi ‎cu un alt prim-ministru.
‎Liderul opoziției...
‎Dl Edward Heath, Maiestate.
‎Dle Heath.
‎Oamenii au votat partidul dumitale.
‎Ca suveran, vă rog ‎să formați guvernul în numele meu.
‎Felicitări!
‎Mulțumesc, Maiestate.
‎Circumstanțele sunt fericite.
‎Laburiștii au luat poporul de bun. ‎Dl Wilson s-a crezut împărat
‎și a tratat aceste alegeri ‎ca pe o încoronare.
‎Încoronările sunt bune...
‎în circumstanțele potrivite.
‎Apoi am făcut puțină conversație.
‎Duce un pian cu el pe Downing Street.
‎Unii-și aduc nevasta, alții, pianul.
‎L-am întrebat ce priorități are.
‎Vrea să merg în Franța de îndată.
‎- Pentru ce? ‎- Să-l farmec pe Pompidou
‎ca să nu ne refuze accesul în CEE ‎ca predecesorul său.
‎E dedicat Europei.
‎Maiestate.
‎- Alteță. ‎- Martin.
‎Nu-l mai văd deloc pe celălalt.
‎- Domnule? ‎- Unde e?
‎Cel... chel.
‎Colonelul Adeane? A ieșit la pensie.
‎Zău?
‎- Acum trei luni. I-ai dat un ceas. ‎- Așa să fie?
‎Ce e?
‎Vă amintesc că se apropie ‎interviul BBC cu ducele de Windsor.
‎Am înțeles că ducele nu mai este sănătos.
‎Ar fi bine să-l vizitați la Paris.
‎În niciun caz!
‎- Continuă, Martin. ‎- Există temeri
‎că, dacă interviul merge bine,
‎în urma vizitei împăratului Hirohito,
‎s-ar putea pune întrebarea
‎de ce îl vizitează japonezii ‎și nu familia.
‎Fiindcă pe ei nu i-a jignit.
‎Nu a abdicat de pe tronul Japoniei ‎și nu a ucis tatăl împăratului.
‎Pentru ultima oară, nu.
‎Omul ăla, rușinea lui...
‎duhnește ca vitele.
‎Domnule?
‎Pătrunde în tâmplărie și nu mai iese.
‎Maiestate.
‎Alteță.
‎Mulțumesc.
‎Cum e?
‎- Ce? ‎- Să locuiești aici.
‎Nu tocmai fastuos, după cum vezi.
‎Ăsta e apartamentul ‎unde ne țin pe mine și pe Anne.
‎Două dormitoare și o sufragerie mică. ‎Foarte normal.
‎Nimic din astea nu e normal.
‎Nu doar că locuiești la palat, ‎dar că ești cine ești.
‎Prințul de Wales?
‎Nu este atât o existență...
‎cât o încurcătură.
‎Sunt atât liber... cât și prizonier.
‎Complet inutil ‎și întru totul indispensabil.
‎Nu mă pot dedica vreunui lucru anume, ‎fiindcă în orice clipă...
‎se poate schimba totul.
‎Ai deveni rege.
‎Ca să nu mai zic cum afectează familia.
‎Cum poți fi un fiu bun...
‎când lucrul care te îngrozește...
‎Să moară ea?
‎este lucrul pe care... ‎nu că ți-l dorești...
‎Ba da, ți-l dorești.
‎Până moare ea, ‎eu nu pot fi cu adevărat viu.
‎Nici nu pot fi lucrul ‎pentru care m-am născut, deci...
‎Sunt condamnat ‎la această așteptare înfiorătoare.
‎Ca Saul Bellow.
‎Scuze, nu știu cine e. A așteptat mult?
‎E un scriitor american.
‎A scris cartea ‎Omul suspendat.
‎Mă simt ca personajul principal, ‎pe care îl descrie
‎ca existând „într-un abis veșnic ‎și oarecum ridicol”.
‎Era prinț?
‎Nu, era un bărbat șomer din Chicago ‎care aștepta să fie trimis la război.
‎Își dorește să fie recrutat, ‎pentru ca viața lui să aibă sens.
‎Chiar dacă riscă moartea?
‎Da.
‎Atât de mult necesită omul un sens.
‎Doamnă.
‎Pentru mine?
‎- Ți-am făcut-o! ‎- Genial!
‎După toată faza cu abisul!
‎Paul Sellow?
‎Saul Bellow.
‎- Și regina murind. ‎- Da!
‎„Mami o să dea colțul”, apoi asta!
‎Genial!
‎Și reacția ta: „Pentru mine?”
‎Nu mă așteptam la asta, domnule!
‎Mi-ai făcut-o!
‎Scuze, da.
‎Domnule, nu uitați
‎că interviul cu ducele de Windsor ‎e pe cale să înceapă.
‎Mulțumesc.
‎Sunteți alături de mine în Paris, ‎în această casă minunată,
‎cândva a generalului de Gaulle.
‎Locatarii actuali nu necesită prezentare.
‎Alteța Sa, ducele de Windsor,
‎Eduard al VIII-lea, rege al Angliei ‎timp de puțin peste zece luni.
‎Și ducesa de Windsor,
‎dna Wallis Warfield Simpson ‎când s-au cunoscut.
‎Doamnă, care a fost prima impresie ‎când l-ați cunoscut pe duce?
‎Mi s-a părut că e șic.
‎Avangardist.
‎Plin de vervă, ‎spre deosebire de mulți britanici.
‎V-ați cunoscut când erați prinț de Wales?
‎Da. A fost un rol ‎pe care speram să-l redefinesc.
‎Aveam propriile idei și opinii,
‎propria mea... filozofie.
‎Apoi a venit ziua.
‎Ați urcat pe tron.
‎Da. Însă, spre frustrarea tuturor, ‎mi-am rămas fidel mie...
‎și convingerii că monarhia trebuie ‎să se schimbe cu vremurile.
‎Dar am descoperit că încercarea ‎de a schimba și cel mai mărunt lucru...
‎a fost întâmpinată ‎cu ostilitate și suspiciune.
‎De către cine?
‎De către oamenii din umbră de la curte.
‎Și de către familia mea.
‎M-au văzut ca pe un rebel.
‎O amenințare. Prea...
‎Extravagant.
‎Dinamic.
‎Individualist.
‎Sunt oribili.
‎Până la urmă, nu am reușit...
‎Amândoi sunt monstruoși.
‎Presiunea să abdicați...
‎- Merg la culcare. ‎- ...a devenit prea mare?
‎Da.
‎Lumea mereu a presupus ‎că a fost din cauza ducesei,
‎fiindcă am dorit cu tot dinadinsul ‎să mă căsătoresc.
‎Dar opoziția tradiționaliștilor ‎față de căsătoria noastră
‎a fost doar un simptom.
‎Al fricii lor de caracter ‎și de libertate de gândire,
‎pe care le reprezentam.
‎Cum a fost?
‎Cina la lumina lumânării?
‎Haide, nu sunt secrete aici.
‎Grozavă, mulțumesc.
‎Camilla Shand, zici?
‎Da.
‎Tu te vezi cu fostul ei, Andrew.
‎Ce facem noi nu se poate numi „văzut”.
‎Nici nu-i poți spune „fost”.
‎Camilla mi-a spus. E în mod cert „fost”.
‎Ai grijă să nu dai lucrurile peste cap.
‎Noi ne jucăm cu Camilla și Andrew.
‎Nu se joacă ei cu noi.
‎Cum adică?
‎Anne.
‎- Te-am spart! ‎- Bine jucat, doamnă.
‎Dragule?
‎David.
‎Scuzați-mă.
‎- Domnule? ‎- E în regulă.
‎Sidney, cheamă doctorul.
‎Da, doamnă.
‎Începem în Rouen, să comemorăm ‎soldații aliați pieriți în Marele Război.
‎Urmează o prezentare ‎a corpului diplomatic la Paris.
‎Apoi recepția cu președintele ‎și doamna Pompidou la palatul Élysée.
‎Aterizăm în zece minute, doamnă.
‎Se spune că cei care nu învață ‎din greșelile trecutului
‎sunt condamnați să le repete.
‎Deși am trecut prin vremuri de conflict,
‎țările noastre au o relație străveche.
‎Să nu dăm uitării ‎legăturile noastre strânse
‎și simțul unei meniri împărtășite.
‎Pe baza acesteia putem clădi ‎un nou parteneriat, o nouă antantă.
‎Uniți în acest măreț proiect european,
‎o mare aventură ni se înfățișează.
‎Domnule președinte, ‎împreună suntem mai puternici.
‎Merci.
‎Mulțumesc.
‎Maiestate.
‎Scuze.
‎Am primit un mesaj ‎despre Alteța Sa, ducele de Windsor.
‎Sfârșitul e aproape.
‎Mulțumesc.
‎Alteță, doamnă.
‎Vine Maiestatea Sa, Regina.
‎- Aici? ‎- Da, doamnă.
‎E pe drum.
‎- Ridică-mă! ‎- Glumești?
‎Niciodată n-am fost mai serios.
‎REGELE
‎Maiestatea Sa, Regina.
‎Nu.
‎Maiestate.
‎Nu era nevoie.
‎Dacă rolurile erau inversate...
‎ai fi făcut același lucru.
‎Da.
‎Regret că nu ești în putere.
‎Am avut dispute în trecut.
‎Dar mereu ai fost unchiul meu preferat.
‎E frumos din partea ta să spui asta.
‎E frumos... că mi-ai făcut o vizită.
‎Dragă Lilibet.
‎„Shirley Temple.”
‎Da.
‎Te-am subestimat.
‎Cu toții am făcut-o.
‎Dar capul potrivit ajunge întotdeauna ‎să poarte coroana.
‎Tatăl meu, fratele meu...
‎și tu.
‎Și, într-o zi, cu voia Domnului, fiul tău.
‎Nu-l crezi capabil?
‎Nu am spus așa ceva.
‎Dar asta crezi.
‎Te citesc...
‎la fel de ușor cum mă citești tu pe mine.
‎Știu de ce crezi asta.
‎Adesea pare slab.
‎Nehotărât.
‎Dar, cu femeia potrivită lângă el,
‎va ajunge un rege bun.
‎El...
‎a luat în considerare deja ‎această perspectivă.
‎Ne scriem unul altuia. El...
‎O place pe fata asta, Camilla.
‎De-abia se cunosc.
‎Uneori...
‎știi pe loc.
‎Tu ai știut.
‎Ce spune?
‎Ia scrisorile. Citește-le.
‎Nu pot. E corespondență privată.
‎Privesc viitorul monarhiei.
‎Aruncă lumină pe sufletul ‎nu doar al unui viitor rege...
‎ci al fiului tău.
‎Mai bine să fie în mâinile tale ‎decât în ale altcuiva.
‎În sertarul biroului.
‎Și...
‎Înainte să pleci...
‎O ultimă dată...
‎Pentru toate...
‎Pentru tot ce ți-am făcut...
‎Iartă-mă.
‎Mulțumesc.
‎Faptul că ai abdicat mi-a schimbat viața.
‎Pe veci.
‎Dar vreau să știi...
‎că nu e întotdeauna un blestem.
‎Nu am fost mereu supărată pe tine.
‎Sunt zile...
‎tot mai multe pe măsură ce îmbătrânesc...
‎când o consider o binecuvântare.
‎Uneori, chiar am simțit...
‎nevoia să-ți mulțumesc.
‎Dragă unchiule David,
‎îți mulțumesc ție și lui Wallis
‎că m-ați primit la Bois De Boulogne.
‎E rar ca un fost rege să se vadă ‎cu un rege-în-așteptare.
‎Mi-ați deschis ochii în câteva privințe.
‎Natura regalității...
‎Natura iubirii...
‎și dificultățile amândurora.
‎Știi că familia ar fi preferat ‎să nu te vizitez.
‎Temându-se, pesemne, ‎că m-aș recunoaște în tine...
‎...că voi simpatiza cu tine.
‎Îți mărturisesc că mă văd în tine.
‎Progresismul și flerul tău.
‎Individualitatea și imaginația ta.
‎Ce mare rege ai fi fost ‎într-o lume mai îngăduitoare!
‎Ce rege ne-a fost refuzat!
‎Mă întristează să te văd trăind în exil,
‎doar pentru că ai susținut un principiu
‎și ai iubit o femeie cu desăvârșire.
‎Ți s-a refuzat dreptul de a domni ‎alături de femeia pe o doreai lângă tine.
‎Dar îți promit...
‎Nu mi se va refuza ‎ce ți-a fost refuzat ție.
‎Coroana nu este un obiect nemișcat
‎ce zace pe veci pe un singur cap.
‎Este mișcătoare.
‎Vie.
‎Divină.
‎Fața schimbătoare ‎a vremurilor schimbătoare.
‎Dacă mi-este destinat, ‎cu voia Domnului, să o port...
‎o voi purta după cum voiesc.
‎Sper... că te voi face mândru.