EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Flyvning 104, dere ligger på styrke 5.
Mottatt, Benson. Vi er nå nede på flyvenivå én-syv, ved 2500.
Mottatt, flyvning 104. Rapporterer innflyvning ved 2500.
Benson melder om lettskyet vær og rolige vindforhold.
Takk, Benson.
Vi håper å kunne foreta en direkte visuell innflyvning mot rullebane null-én.
Mottatt, flyvning 104. Benson godkjenner.
Fortsett nedstigningen og rapporter ved 2500.
Mottatt, Benson. Flyvning 104...
For så har den allmektige Gud latt befale
å kalle til seg, fra det forgjengelige liv og ved sin guddommelige nåde,
og la gå ut av tiden vår ærede, høyaktede og storrådige
prins Edward Albert Christian
George Andrew Patrick David, hertug av Windsor.
Som i hine dager oss tjente som vår ærede, høyaktede og prisede monark,
Edvard den åttende.
Hersker, ved Guds nåde, av Storbritannia og Irland,
og av Samveldets dominioner over sjø og land,
som vår konge, vår troens forkjemper, vår keiser av India,
og onkel til den høyaktede og prisede monark,
vår ærede regina, Elizabeth den annen,
måtte Herren bevare og velsigne henne
med langt liv, god helse og høyaktelse.
Jeg ville takke deg for å ha skrevet slike nydelige brev til David i hans siste tid.
Det betydde meget for ham.
Han ville at du skulle ha denne...
...som jeg gav ham i 1939.
Et lommeur og et kompass.
Med en inngravering.
"Ingen anledning til å miste retningen."
Takk.
Trist å ikke se kjæresten din her.
Hun henter meg etterpå.
Vi tilbringer kvelden sammen før jeg drar til Dartmouth, men hold tett om det.
Det er en hemmelighet. Det med henne er ikke offisielt. Ennå.
Er hun den rette?
Ja.
Det tror jeg.
Da vil jeg gjerne komme med to råd.
Snu aldri ryggen til ekte kjærlighet.
Tross all oppofrelse og smerte det måtte innebære.
David og jeg angret oss aldri.
Takk.
Og råd nummer to?
Ta deg i akt overfor familien din.
De har gode hensikter.
Nei, det har de ikke.
Jeg så henne.
Den sorte enke.
Wallis?
For et sært, gammelt kre.
Hun stirret på meg. Det gav meg en støkk.
Hun gav meg en advarsel.
Om hva?
Familien min.
-Mamma. -Ha det, elskling.
Tante Margot.
Stakkars deg. Er det uutholdelig på Dartmouth?
For et spørsmål.
Onkel Dickie.
Det vil gjøre folk av deg.
Bare husk at å "spille løytnantens spill" ikke betyr at du er med i et teaterstykke.
Det var merkelig.
Jeg så på dem idet jeg skulle gå.
-Anne. -Min mor...
Charles.
...min far, min bestemor, min tante, til og med min søster, og tenkte:
"Det må ha vært slik de fremstod for ham."
-Hvem? -Den forrige prinsen av Wales.
Den stakkars fortapte sjelen vi gravla.
Han var ikke som dem.
Han var mer skarpsindig og slagferdig, med et mer selvstendig tankesett,
og mer tro mot seg selv.
Så de rottet seg sammen mot ham.
Og i det øyeblikk,
mens de betraktet meg, på en gruoppvekkende måte, så innså jeg...
Jeg overtok nettopp hans plass.
Kom igjen, Edward. Denne veien.
-Hva er det? -Ingen smugtitting nå.
Takk!
-Men vi har da ikke råd til det. -Prøv det.
Kom igjen!
De siste dagene har det skjedd en alvorlig tilspissing av konflikten
mellom regjeringen og kullgruvearbeidernes fagforening.
Blokaden som er blitt innført, truer nå med å stenge
regjeringens siste store reservelager for kull.
Tiden har kommet, mine venner.
Vi skal ikke lenger hviske fra bunnen av rangstigen. Nå skal vi bli hørt.
RETTFERDIG LØNN
Vi har stengt samtlige gruver landet over,
og vi skal fortsette å lamme kullagrene
til de åpner ørene sine og hjertene sine...
Det dere ser her i dag, er bare begynnelsen.
Arbeiderklassene har begynt å få nok.
GRUVEARBEIDERNE KJEMPER FOR OSS
Vi har prøvd å forhandle frem avtaler med styreledere og regjeringsledere,
men de kapitalistiske makthaverne er fast bestemt på å knuse arbeiderbevegelsen.
I dag legger vi alle avtaler død. Fra nå skal vi være handlingens menn.
Vi vil kjempe for å nå våre mål med alle nødvendige midler.
Statsministeren, Deres Majestet.
Beklager. De vil Dem ikke noe vondt.
Alle dyr vil oss vondt.
De er kun et måltid unna å bli barbarer.
Vi har ett overhengende viktig punkt på dagsordenen. Gruvearbeiderstreiken.
Som, lik febermarerittets
bitende smertefulle mellomspill av galskap, er forbigående.
Ja vel?
I seg selv synes kravene deres høyst rimelige.
En lønnsøkning på linje med fabrikkarbeidernes.
Og folkets sympati med dem bare øker.
Folket er sentimentale og enkle å forlede.
Problemstillingen vi står overfor, er langt viktigere enn som så.
-Økonomisk forsvarlighet. -Og hvis streiken fortsetter?
Da vil den ende med nederlag og ydmykelse for gruvearbeiderne.
Regjeringen har lenge og i skjul fraktet kullreserver fra gruver til kullkraftverk.
Vi har reserver til åtte uker fremover.
Innen den tid vil vi ha ryddet opp i denne usalige røren.
Vi stiller forberedt.
-Har du fått sansen for ham ennå? -Mr. Heath?
-Der er ikke meget å få sans for, du. -Gi ham tid. Han er rusten.
Dette er hans første betydelige forhold til en kvinne på flere tiår.
Hans fiender har alltid lagt ham dette til last.
-Hva da? Takk. -At han aldri har giftet seg.
Det holder hardt å stole på en statsleder uten kone og familie.
Etter sigende skal han ha falt for en legedatter.
Det var kjærlighet ved første blikk.
Hun ventet på ham til krigen var over.
Heath kvitterte med å få kalde føtter i siste øyeblikk.
Hvorpå hun giftet seg med en annen.
-Hvem fortalte alt dette? -En fyr som kjenner Heath fra gammelt av.
Han mener at han... aldri kom over det.
Så sørgelig.
Men der ser du.
Når du finner den rette, da slår du til.
Perfekt å ha som gjennomgående tema.
Til hva?
Talen du skal holde når vi feirer 25 års bryllupsdag.
-Hvorfor jeg? -Fordi det er din tur.
Jeg holdt tale da vi feiret ti års bryllupsdag.
Den falt i god jord, så vidt jeg husker.
"Mon petit chou."
Apropos kjærlighet ved første blikk.
Jeg fikk sjansen til å lese noen av brevene Charles skrev til onkel David
om sine følelser for denne Shand-piken. Jeg tror vi må ta dem på alvor.
-Hvorfor? -Han har faktisk forelsket seg.
Man forelsker seg ikke i en som Camilla Shand. Hun...
Hun er noe å more seg med.
Og en deilig form for avkobling fra marinens strabaser.
De første månedene kan være krevende.
På rekke!
Raskere!
Dagdrømmer er underlige greier.
Over med deg, Windsor!
Man klarer seg greit under morgenøvelsen.
All skrikingen og anstrengelsene tvinger søvnen ut av øynene.
Man klarer seg nokså greit i timene også.
Man kan lett la seg fortape i astronavigasjonens strenge lover.
Nei, de gangene man er mest utsatt, er når man er ute på havet.
Det er noe med bølgene.
Man tar til å forsvinne.
Og med ett befinner man seg et helt annet sted.
Det er en følelse jeg aldri har kjent på før.
En følelse av trygghet og tilhørighet.
Og all ensomheten synes å ha forduftet.
Det er nesten som et mirakel.
Jeg synes du er et mirakel.
Si meg, er det noe ved alt dette som har evnet å... overraske deg?
Ved hva da?
Ved... vennskapet vårt.
Spør heller om det er noe som ikke har overrasket meg.
På en god måte?
Jeg tror det.
-Du virker ikke sikker. -Men jeg er det.
Tror jeg.
Du synes å vie mye tid til tanker.
Det er det verste man kan gjøre.
Hvorfor? Jeg elsker å tenke.
Ja, det er det som gjør alt så forvirrende.
Eller gjør alt tydelig.
Ikke i dette tilfellet.
Men vi har noe spesielt sammen.
Jeg vet det.
Men det er det som gjør det forvirrende.
Jeg skulle jo ikke forelske meg i deg. Ingenting av dette var ment å skulle skje.
Hva? Pokker. Hvorfor?
-Hallo? -Hva var ment å skulle skje?
Hallo?
Jeg er tom for mynter.
Hallo?
Ved skulder gevær!
Front mot front!
Linje fremad marsj!
Høyre om!
Linje gjør holdt!
Det var ikke dette ansiktet jeg ønsket å se.
Sjefen for sjøkrigsskolen skrev til meg i forrige uke
og fortalte om dine oppmuntrende fremskritt.
En fremgang, mente han, som fint lar deg tåle sammenligning med din far,
og din bestefar før ham, og din oldefar før ham.
Jeg vet at du hadde dine egne tanker og forestillinger om hvor du hører hjemme.
Jeg ber bare om at du holder stand litt til.
Det er ikke krigsskolen.
Så hva er det, da?
Camilla.
Shand?
Så dere to forlyster dere stadig med hverandre?
Ja.
-Jeg liker henne svært godt. -Bra.
Jeg liker henne virkelig godt.
Men omstendighetene er innviklede.
Jeg er ikke den eneste beileren.
Mener du han eselpryleren? Parker Bowles?
Dickie, jeg vil ikke miste henne.
Gutten min, du kommer aldri til å miste en eneste kvinne.
Du er prinsen av Wales.
Nei, jeg vil aldri noensinne miste henne.
Hun er den rette.
Jeg tror du nå skjønner hva jeg sier,
og hvorfor jeg vil trenge din hjelp
overfor familien.
Blikket til høyre.
Blikket fremad.
Dette er ene og alene min feil.
Shand-piken var kun ment å skulle by en uerfaren gutt på en anledning
til å rase ordentlig fra seg.
Derfor oppmuntret jeg ham. Bar over med ham.
Jeg ventet aldri at han skulle utvikle følelser og gjøre seg tanker om...
Ikke si det! Det er galskap.
Hun bør komme seg tilbake dit hun hører hjemme, hos Dereks sønn.
Enig.
Hvordan skal vi gå frem?
Jeg kan ta meg av Charles.
En lengre utenlandsstasjonering skal nok få skikk på ham.
Jeg diskuterer saken med admiralitetet.
Åtte måneder på andre siden av jorden, og dette er en saga blott.
Vi får håpe det.
Kan jeg overlate familiene Shand og Parker Bowles til deg?
Med glede.
De spiller orgel, gjør De ikke?
Jo.
-Og pianoforte? -Ja.
For noen silkefine, vakre hender De har.
Lange, urørte fingre.
-Har De noensinne sett en kullgruve? -Selvsagt!
Ikke i fjernsynet. Med egne øyne.
La oss prøve å gi Dem en grundigere innføring.
Plukk den opp.
Kom igjen.
Ta på den.
Lukt på den.
Neste gang De spiller orgel i en eller annen katedral
og gjør Dem høyttravende tanker i Herrens nærvær,
husk på mine medlemmer og kamerater som graver kull nede i varmen og mørket,
for når de går på jobb og ødelegger ryggen og setter egne liv på spill,
da er de langt unna Gud.
De er i helvete. Og der nede jobber de, dag inn og dag ut,
for å gi Dem og alle andre i dette landet oppvarming og elektrisitet og kraft.
Vi kommer ingen vei om De kun fokuserer på våre meningsforskjeller.
Nei, der tar De feil. Bare slik kan vi komme noen vei.
Frem til De innser at det er gruvearbeidernes innsats
som sørger for strøm til alle landets fabrikker, skoler, sykehus
samt storslåtte rom som dette,
inngås det ingen avtaler med denne fagforeningen.
For å utdype det med "storslåtte rom",
så er slike rom er like fremmed for meg som de er for Dem.
Min far var byggmester.
Jeg sitter her fordi jeg leder et politisk parti
og ble valgt av landets befolkning til å lede deres regjering.
Dette er ikke mine enemerker, men dem folket gav Dronningens førsteminister.
Det er storslått av respekt for demokratiet.
De trekker forenklede slutninger om hvem jeg er, grunnet det at jeg spiller orgel.
Mine foreldre hadde ikke råd til et piano.
De måtte kjøpe det på avbetaling fra en butikk i Margate.
La oss ikke kaste bort tiden på konstruerte meningsforskjeller
basert på klassekamp oss to imellom.
Jeg kommer fra en bakgrunn som ikke er særlig ulik Deres egen.
Men jeg har valgt demokratiet, i motsetning til Dem,
og jeg nekter å la Dem eller noen annen oppvigler komme inn hit
og true vår demokratisk valgte regjering med udemokratiske streiker.
Denne regjeringen har staket ut sin kurs,
og vil ikke la seg avlede fra den.
Noensinne!
Og vi har vår.
Og det vil ikke vi heller.
Samtalene mellom regjeringen og gruvearbeiderne står i stampe.
Statsministeren har utformet en plan om landsomfattende strømutkoblinger
for å spare energi.
Milde Jesus.
Dette er jo som en innviklet slagplan.
Det er også det regjeringen kaller det. En slagplan for å nedkjempe arbeiderne.
Og utkoblingene vil tre i kraft snarlig?
Ja, ma'am.
Og hvor lenge?
Resten av måneden. Det kan vare året ut.
Hva? Dette vil sette landet ut av spill.
Ja, det vil ha innvirkning på den daglige driften til regjeringen,
dommerstanden og embetsverket.
Sykehusene kan måtte utføre operasjoner i lyset fra fakler.
Men Mr. Heath er sikker på å gå seirende ut.
Jeg, statsministeren,
vil tale til dere direkte og uten omsvøp her i kveld,
om den alvorlige nødsituasjonen landet vårt nå befinner seg i.
I Underhuset nå i kveld
kunngjorde jeg flere strenge restriksjoner på strømbruk.
Vi ber dere om å redusere strømmen dere bruker, til det absolutte minimum,
hva angår oppvarming og andre bruksområder i hjemmet.
Innenfor industrien innskrenker vi elektrisitetstilbudet
for nesten alle fabrikker, butikker og kontorer
til tre dager per uke.
Når det gjelder vårt ve og vel,
står vi foran den hardeste juletiden vi vil ha opplevd siden krigens dager.
I det landet vi bor i,
er det ikke noe som heter "vi og dem".
Det er kun "oss".
Oss alle sammen.
Om regjeringen bukker under, da bukker hele nasjonen under.
Major og Mrs. Shand, Deres Majestet, og Mr. og Mrs. Parker Bowles.
-Takk for at De kom, major Shand. -Deres Majestet.
-Mrs. Shand. -Deres Majestet.
-Derek. -Deres Majestet.
-Ann. -Deres Majestet.
Sett dere.
Dere lurer nok på hvorfor jeg inviterte dere hit i ettermiddag.
Dette er et ømtålig anliggende.
Det har oppstått en slags intrige som involverer din sønn, Derek,
Deres datter, Mrs. Shand,
og mitt barnebarn, prinsen av Wales.
Windsor!
Innfinn deg på offisersdekket. Kapteinens kontor.
Sir.
Kom inn, Windsor.
Eksamensresultatene er klare,
og eksamenskommisjonen har konkludert med at De har innfridd de nødvendige krav
og kan tiltre i tjeneste som vaktsjef i marinen.
De er klar for å utstasjoneres.
Gratulerer.
Kan jeg få spørre hvor jeg skal?
Nei, ikke nå igjen!
Jenkins, kan De hente en lampe til og noen stearinlys?
Ja, sir.
Deres Kongelige Høyhet.
-Martin. -Sir.
Har Dronningen et øyeblikk å avse?
Det passer litt dårlig, sir. Hun jobber med en tale.
Kan du si at jeg har kommet helt fra Dartmouth og at det er viktig?
Selvsagt, sir.
Unnskyld, sir.
Hennes Majestet kan treffe Dem nå.
-Beklager at jeg forstyrrer. -Visste ikke at du hadde perm?
-Jeg har ikke det. -Så hva gjør du her?
Jeg er kommet for å spørre om noe.
Jeg har fått et utstasjoneringsoppdrag. Åtte måneder i Karibia.
Det er ikke et spørsmål.
Jeg er ikke begeistret.
-Fortsatt ikke et spørsmål. -Greit.
Her er spørsmålet:
-Står du bak dette? -Hvorfor skulle jeg gjort det?
For å holde oss fra hverandre. Skille oss ad.
-Hvem da? -Camilla Shand og meg.
-Du sa du hadde blitt forfremmet. -Utstasjonert. Ikke forfremmet.
Det gir ikke mening. Jeg er ikke klar for å bli utstasjonert. Eller kvalifisert.
Det gjøres unntak for medlemmer av kongefamilien.
Ikke i marinen.
De er kjent for aldri å gjøre unntak for noen.
Så jeg spør: hadde du, eller noen andre i denne familien, noe med dette å gjøre?
-Hvorfor skulle vi det? -Jeg aner ikke!
Fordi hun ikke er "ubesmittet".
Fordi hun ikke er fra rett familie. Fordi hun har egne meninger.
Eller kanskje det morer dere
å ta for dere to som er lykkelige sammen og finne en grunn til å skille dem ad.
Denne familien har vist slike grusomme tendenser før. Jeg finner meg ikke i det!
Jeg lar meg ikke overstyres slik som onkel David og tante Margot.
Jeg finner meg ikke i det.
Martin.
Dronning Elizabeth og Lord Mountbatten.
Jeg vil treffe dem så snart som mulig. Sammen.
Alt var på stell.
Alle fikk det de hadde lyst på og behov for, gjennom den ordningen.
-Til gutten begynte å prate om kjærlighet. -Men hva om det er det?
Burde ikke den gå seirende ut? Jeg fikk gifte meg med ham jeg valgte.
Det var noe annet.
Han hadde en annen rang. Følelsene var de samme.
Det var andre tider. Han hadde en annen forhistorie.
Philip var en prins.
Har det noe å si, i disse dager?
Ja, det har det.
Systemet er for skjørt og dyrebart til at vi kan innlemme uforutsigbare elementer.
-Farlige elementer. -Camilla er ikke farlig.
Hun er den første kvinnen som har gitt ham selvtillit og trygghet og tro på seg selv.
Kvaliteter vi kan eniges om at han en dag vil trenge.
Jeg forstår at dere har fattet tiltak for å beskytte Dronningmakten,
men med vår familiehistorie i mente kan vi ikke tillate oss å skille flere par
som virkelig elsker hverandre. Den leksen har vi lært nå.
Tro meg.
Dette er alt annet enn kjærlighet. Dickie?
Det er noe du burde vite.
Herregud. Hva nå?
Kom inn, vennen.
Vi vil stille deg noen spørsmål.
Det er viktig at du, mens du besvarer disse spørsmålene,
holder hodet kaldt og forholder deg ubeveget, rasjonell og rolig.
Og ikke hysterisk og nevrotisk, slik jeg vanligvis opptrer?
Vi må snakke om broren din.
Hvilken av dem? Jeg har tre.
Charles.
Fortsett.
Mer spesifikt, hvorvidt han hadde gjort et passende parti med Camilla Shand.
Parti?
Vi tror han har til hensikt å be om hennes hånd i ekteskap.
Ja vel.
Så fremt han tåler at ekteskapet har en tredjepart.
Som ville vært hvem?
Andrew Parker Bowles.
Camillas første kjærlighet, som hun ennå er tro mot.
Er hun ikke tro mot Charles?
Hun liker Charles, men hun er besatt av Andrew.
Spar meg.
Hvordan vet du dette?
Fordi jeg selv var innblandet.
Vent nå litt.
-Når? -En gang i fortiden. Ikke viktig.
Det var høyst ukomplisert. Han lyktes med det han ville: Å gjøre Camilla sjalu.
Og jeg lyktes med det jeg ville, som var å more meg litt.
-More deg? -Beklager, mamma, men ja.
Har Inkvisisjonen fått sitt? Kan jeg gå?
Takk, vennen.
Håper det ikke var altfor "beveget".
Jeg vil snakke med mamma alene.
Ja vel.
Det er stikkordet.
"Oss dronninger imellom."
Jeg vet ikke hvor jeg skal begynne.
Det er jo synd på Charles.
-Dumme, godtroende Charles. -Ja.
-Og så Anne! -Ja.
Altså, hvem skulle trodd det?
-Hva blir neste skritt? -Man har snakket med familiene.
En dato er satt for bryllupet mellom Camilla og unge Parker Bowles.
Bra.
Alt som gjenstår, er å gi dem beskjed.
-Kan du fortelle det til Charles? -Det gagner ingen.
Det ville være til stor gagn. Det ville rense luften.
Du støtter beslutningen. Som hans mor og dronning er dette det eneste rette.
Det vil kun avføde bitterhet og harme.
Selv om jeg skulle støtte beslutningen, var ikke noe av dette fjaset min idé.
Dickie kan gjøre det.
Dette er hans rot.
Under gårsdagens langvarige strømbrudd var det nærmest umulig
for familier som er avhengige av elektrisitet,
å lage mat eller varme og lyse opp sine hjem.
Stormkjøkken til sommerbruk og gamle parafinlamper
hentes ned fra loftet og børstes støv av.
For øyeblikket er det nesten umulig å få tak i stearinlys, komfyrer og ovner.
Isenkramhandlerne må alltid gi samme beskjed.
Bestillingene på nye varer er nå daggamle.
BEKLAGER! INGEN LYS
Flere millioner står uten mulighet til å jobbe. Folket protesterer,
og misnøyen bare øker i styrke.
Man frykter nå oppriktig for landets forfatning,
og opprettholdelsen av lov og orden.
Jeg vet ikke hvor jeg skal begynne.
Hva jeg skal si.
Er det sant at du elsker Andrew?
-Det er komplisert. -Nei, det er det virkelig ikke.
Det er et ja eller nei-spørsmål. Elsker du ham?
Ja.
Det gjør jeg på et vis.
Jeg er en tåpe.
Men etter som jeg tilbragte tid med deg
og ble bedre kjent med deg, endret mine følelser seg.
Bilen venter på Dem, sir.
-Men åpenbart ikke nok. -Det er ikke sant.
Samme hva de forteller deg,
må du tro på at mine følelser for deg er ekte.
Så hvorfor har vi latt dem gjøre dette?
Fordi det etter sigende er bedre for alle parter.
I det lange løp.
Var det kun snakk om tidvise strømbrudd, så greit nok,
men når det ødelegger hverdagen til folk over hele landet
og truer både menneskeliv, lov og orden,
så begynner jeg å lure på om dette var riktig fremgangsmåte.
Regjeringen kan ikke klandres, ma'am.
Gruvearbeidernes fagforening har fått alle mulige sjanser
og har avslått alle tilbud vi kom med.
Vårt siste, en sjenerøs totalpakke verdt 48 millioner pund,
ble møtt med den totale ringeakt.
Men dette forklarer ikke strømbruddene.
Jeg husker tydelig at De forsikret meg
om at regjeringen hadde reservelager nok til å ri av alle stormer,
men her sitter vi.
Det stemmer at streiken har pågått lenger enn forventet,
og at gruvearbeiderne og streikelederne har vist seg umedgjørlig stri.
Jeg tror vi trygt kan si at begge parter har vist seg gjenstridige.
Man kan lure på om vi ikke har evnet å forstå omfanget av arbeidernes raseri.
Og om vi ikke har evnet å forstå dem, som mennesker.
-Er bryllupsdagstalen ferdigskrevet? -Ja.
Med betydelige lovord hva "din undersått ved legeme og liv" angår?
Jeg har nokså vondt av Charles.
Ja.
Dette er sårt.
I en periode vil det nok også føles som et svik.
Men siden vil han ta til fornuft og la det gå i glemmeboken.
Jeg håper det.
Jeg må erkjenne, ærede Overborgermester,
at det er rart å se de 25 første årene av vårt ekteskap tilbakelagt.
Jeg henfaller sjelden til filosofering,
men fra tid til annen blir man stilt overfor en mulighet
til å reflektere over hva det er som har bidratt til at noe har lyktes.
Og i vårt ekteskaps tilfelle er det familien.
Selve den klippe som ethvert varig ekteskap er nødt til å lene seg på.
Et nettverk av brødre, søstre,
mødre og fedre,
søskenbarn og slektninger.
Et filigranarbeid gjort av tusen små tråder...
...sammenvevd av blodsbånd, slektskap og tillit.
Bare der, innenfor denne smeltedigelen av familiebånd,
kan en lykkelig forening mellom to mennesker finne sted.
Troskap, lojalitet, lydighet og hengivenhet.
Dette er de kristne verdier som styrker et ekteskap,
og knytter en familie sammen.
Man innser at det ubestemmelige konseptet av en "lykkelig familie"
fordrer evig anstrengelse. Det er en kamp.
Men den kampen er verdt å kjempe.
For det finnes ingenting her i livet som overgår det.
Et fungerende partnerskap,
med en passende partner,
er det som må ligge til grunn for at en familie skal lykkes.
Tanken om ekteskap er noe mange i vår moderne verden vil trekke i tvil.
Men det er en tanke som jeg, om jeg blir spurt,
kan si, uten forbehold og uten å nøle,
at jeg er for.
Takk.
Tekst: Hilde Jørgensen