EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Hvordan har du det?
Jeg har det bra.
Det ser ikke slik ut.
Klokken er kvart på tolv.
-Hvor er barna? -Med barnepiken.
Jeg er ikke til å holde ut før ved middagstider.
Hva har skjedd her?
En meningsutveksling.
Å, Margaret.
Om hva husker jeg ikke.
Det blir så mange utvekslinger av meninger i disse dager.
Jeg trodde det gikk fremover.
Jo da, det har gått fremover.
Og det samme har han.
Videre til den neste.
Han klarer ikke styre seg.
Min utagerende livsknipser.
BARNEBARNET TIL DRONNING VICTORIA ANKLAGET FOR Å VÆRE JACK THE RIPPER
DEN POPULÆRE VERTINNEN SOM VANT KONGENS HJERTE
Du fortalte meg aldri om det tapetet.
Forbryteralbumet, ja. Er det ikke artig?
Jeg laget det for å påminne prinsesse Margaret
om at hennes familie har like mange skjeletter i skapet som alle andre.
Huset Windsor? Det er heller et skrekkens hus.
Håper hun så humoren i det?
Herregud, nei.
Hun sa at så lenge det tapetet er her, vil hun ikke komme hit.
Ikke at hun trengte en unnskyldning.
Hun hater å være her.
Hun synes dette stedet er like stygt, misdannet og simpelt som meg.
Vår ekteskapelige kollaps
lar seg ikke oppsummere bedre enn ved de to husene, de to ulike tilholdsstedene,
der hun og jeg trives best.
Hennes...
...er et insektinfisert gin-palass hun ble skjenket av noen krypende spyttslikkere.
Og dette... er mitt.
Dere to, altså.
Jeg vet det.
Og stakkars deg, som har rotet deg opp i dette.
Jeg råder deg til å komme deg unna mens du ennå kan.
Jeg kan aldri gi deg det du vil ha.
Hun går aldri med på å skilles.
Jo, kanskje, om hun skulle forelske seg i en annen.
Og hvorfor skulle det skje?
Du gjorde jo det.
Gjorde du ikke?
Jo, det stemmer.
Jeg gjorde det.
Parlamentsmedlemmer fra mindre partier styrer nå maktbalansen,
hvorpå både Labour og toryene virker ute av stand til å oppnå det magiske tall 318.
Jeg er sikker på at det var henne.
-Tingesten? -Hun har et navn, vet du.
Ja, og jeg er blitt det fortalt,
men jeg husker det aldri, så jeg kaller henne Tingesten.
Lucy Lindsay-Hogg.
Tingesten.
Og den bilen hun steg inn i, så unektelig ut som Tonys.
De befinner seg vel i Sussex nå.
I det heslige, lille huset.
Det gudsjammerlige skuret.
Tror han at jeg skal tåle denne ydmykelsen uten å mukke?
I så fall tar han grundig feil.
Får jeg snakke fritt? Som din venn?
Jeg vet om flere par om hvem det tydelig har kommet frem
at de ikke har funnet den tilfredshet de ønsket å oppnå i sitt ekteskap,
hvorpå de velger å leve fra hverandre og virker desto lykkeligere.
Tony og jeg vil aldri gi slipp på hverandre.
Og ikke bare fordi skilsmisse strider fullstendig mot min tro,
men fordi det er akkurat slik vi liker å ha det.
Krig er vår form for kjærlighet.
Den brutale dødskampen er vår paringsdans.
Jeg snakker for oss begge når jeg sier at vi aldri ville hatt det annerledes.
Tilfredshet er kjedelig,
og Tony og jeg er alt annet enn kjedelige.
Vi kan nå si med sikkerhet at ingen av partiene vil sikre seg stemmeflertallet.
Ted Heath har nå knapt med tid på å inngå et samarbeid med Thorpes liberale parti.
Klarer han ikke det, kan det hende at Harold Wilson gjenerobrer makten.
Om man nå kan si at en mindretallsregjering har "makten".
For et rot. Ærlig talt, har det noensinne stått dårligere til med dette landet?
Har det noensinne hatt mindre tillit til sine ledere?
-Apropos dårlig stand... -Man krymper seg idet man våkner.
"Kan det overhodet bli verre?" "Hva mer kan gå galt nå?"
Og så setter man seg til for å spise frokost, åpner avisene og innser:
-De har klart det igjen. -Margaret har bursdag snart.
For øyeblikket fremstår Storbritannia som en pasient som dør på operasjonsbordet.
Og kirurgene; nei, slakterne; nei, unnskyld, morderne
som er skyld i det dødsfallet, forsøker å bli gjenvalgt!
Heller enn å kaste dem i fengsel står folket, lemenene,
i kø for å forlenge kontraktene deres.
Hun ringte meg sent i går kveld. Hun sa hun hadde noe viktig å diskutere.
-Hvem? -Margaret.
-Er hun tom for tonic? -Nei.
-Har en av lakeiene satt barn på henne? -Philip!
-Det kunne lignet henne. -Jeg er redd det handler om Tony.
Er du klar?
Mr. Heath kom for å meddele
at han ikke har klart å danne koalisjon med Ulster-unionistene og De liberale,
hvorpå han ikke kunne annet enn å gå av.
Jeg innrømmer gladelig å ha reagert med et grunnlovsstridig bifallsrop.
-"Hurra!" -I det skjulte, håper jeg.
Det er ikke politikken, men heller mannen som sådan det går på.
Nå er Mr. Wilson, som jeg må si virker meget sliten og på ingen måte frisk,
tilbake som statsminister for en mindretallsregjering,
og det beste vi kan håpe på, er at han overlever frem til nyvalget denne høsten.
Jeg har bedt dere hit i kveld,
min familie,
i anledning min fødselsdag.
-De hjerteligste gratulasjoner! -Til lykke!
Som dere ser, er ikke min kjære mann her for å markere denne begivenheten med meg.
Det er fordi han nå forråder meg ikke bare i privaten, men i all offentlighet likeså.
Og jeg synes ikke at vi skal godta det helt uten videre.
-Vi? -Ja, mamma, "vi".
Hvis Tony fornærmer meg, er det indirekte en fornærmelse mot hele familien.
-Hvor er logikken i det? -Hva vil du vi skal gjøre?
Gi verden et utvetydig signal om hvem sin side dere står på.
-Og innfør sanksjoner. -Hva?
Hva slags sanksjoner?
Ingen invitt til kongelige tilstelninger. Ingen flere kongelige fotograferinger.
Ingen tilgang til Dronningmaktens eiendom. Sørg for at det svir.
Straff ham. Sår ham til blods.
Hvor er han nå?
Han dro utenlands i dag morges for å lage en av disse filmene sine.
-Til Ghana, var det? Eller var det Guinea? -Gabon.
-Sammen med Tingesten. -At det var?
Vi tar det siden.
-Jeg likte den forrige filmen hans. -Den om dverger?
-Det jeg likte, var... -At den er kort?
At den uttrykte medfølelse. Den uttrykte godhet.
Jeg tror det er dette jeg liker best ved Tony.
Og hans vidd.
Ja, og det faktum at han er storsinnet nok
til å flørte med sin svigermor.
Nå spyr jeg.
-Han bryr seg. -Det holder, mamma.
-Han er hjertegod. -Det merker hans kone og barn lite til.
Veldedighetsarbeidet for funksjonshemmede og hvordan han opptrådte i Aberfan, er...
Det holder!
Hvorfor gjør du dette, mamma?
Hvorfor gjør dere alle dette?
Hvorfor må dere alltid ta hans parti?
Dette er mitt fødselsdagsselskap.
Og når jeg forteller dere at ektemannen min har reist utenlands
og bedrar meg med en annen kvinne,
heller enn å være til stede for meg,
og fordømme ham,
så kvitterer dere med å lovprise ham.
Min familie.
Mitt eget kjøtt og blod. Min bursdag.
Kan hende er vi bare møkk lei av deg og har sympati med ham.
-Philip! -Altså...
Tar jeg feil?
Opp med hånden, de som mener jeg tar feil.
Anne.
Vi bør vel spise disse før de blir kalde. Hun trenger bare et øyeblikk.
Jeg hater dem!
Jeg hater dem dypt og inderlig.
Kan du ikke komme opp hit en tur? Kom til Glen.
Vi har invitert noen gjester denne helgen.
Kom opp hit. Kan hende vil du til og med ha glede av det.
DU SER UT SOM EN BILLIG PANTOMIMEFRUE.
-Jeg har ikke tid til det! -Ta deg tid! Slik du gjør for henne!
-Du ter deg som en drittunge! -Drittsekk!
-Kom tilbake! -Dra til helvete!
Takk.
Takk. Bare gå inn igjen, alle sammen.
Hva med Hugo?
Vi lurte på om vi burde holde ham av til deg.
Nei.
Skulle han latt seg begeistre over meg? Han har mer enn nok med å dyrke seg selv.
Eller Clive?
Clive? Han er gift.
-Det samme er du. -Ja, jeg er klar over det.
Hans kone gir ham grønt lys til å finne på noen sprell.
Ryktene sier...
...at han er en mester på området.
Hva med han der? Han med alle klærne på?
Det er Roddy.
Du kjenner nok broren hans. Dai.
Eller faren, Harry Llewellyn, OL-utøveren i sprangridning.
Roddy? Roddy!
Rufus.
Hallo.
Gleder meg, Deres Kongelige Høyhet.
Du... svetter.
Det stemmer, ma'am.
-Hvorfor hopper du ikke i bassenget? -Jeg tok ikke med badebukse.
-Så tåpelig. -Nei.
Jo, det er det. Som jeg nettopp sa.
Det er ikke tåpelig når jeg ikke eier en eneste badebukse.
Det er ikke tåpelig, det er vanvittig.
Hvor er nærmeste landsby?
Dette var virkelig ikke nødvendig.
Jo, tvert imot. Det var påkrevd.
Men, altså... alle de andre blir også med.
De blir ikke med oss. Det tillater jeg ikke.
De skal spise lunch mens vi drar og handler.
Så. Utover at du besitter en forsmedelig mangelfull garderobe,
hva bedriver du?
Jeg er forskningsassistent ved heroldsmyndigheten.
Det innebærer slektsgranskning og intense studier av heraldikk.
Jeg har også et omreisende discoselskap kalt "Vibrations".
Og om nettene vasker jeg gulv i et galleri i Fulham Road.
Alt for å finansiere min egentlige lidenskap.
Er besvarelsen din overstått snart? Jeg angrer litt på at jeg spurte.
Du har vakre hender, da.
Har jeg?
Søtt at du ikke har tenkt over det.
Det er tiltalende når en mann ikke er seg bevisst sine beste kvaliteter.
Og så sørgelig når en dame skjuler sine.
Mener du disse?
Nei.
Hva ellers?
Smilet Deres.
Jeg har glemt det.
-Hvor er vi? -I Peebles, ma'am.
Hvor?
Dette er hotellet. Vi setter oss i baren og venter på dere.
Varemagasinet er der borte på høyre hånd. Det er lett å finne.
-Kan du...? -Ja.
Herregud.
-Vi har havnet midt i et eksperiment... -Unnskyld.
...på innavl.
Deres Kongelige Høyhet!
Har dere badebukser til herrer?
-Hvilken størrelse bruker du? -Small.
Det håper jeg virkelig ikke. Smal passform, mener han.
Rakk du noensinne å fortelle meg om din store lidenskap i livet?
Nei.
-Så, hva er den? -Hagestell, ma'am.
Disse, takk.
Nei, disse. Jeg betaler, så jeg får velge.
Prøv dem på.
Vet du, jeg har en hage som kunne trenge litt stell.
Har De? Jeg antok at De hadde en hær av gartnere.
Ikke tro på alt du får høre.
Nei, hagen min er temmelig forsømt.
-Spesielt den på Mustique. -Hvor?
En liten, privat øy i Det karibiske hav.
Så herlig.
Min mann hater den.
Men all den tid jeg hater min mann, er det uvesentlig hva han mener.
Vet De, i Karibia vokser et av mine yndlingstrær.
Silkebomullstreet.
Den store utfordringen for enhver gartner er riktig beskjæring.
Sier du det, du.
Man må ha uhyre smidige fingre.
Og besitter du smidige så vel som vakre fingre?
Det gjør jeg.
Perfekt.
-Solosang eller duett? -Duett!
Jeg er ei jente, ei vidunderlig jente
Jeg er den søteste i byen her
Man kan lete fjernt og nært
Men ingen som meg vil man finne der
Du har et smil, sånt et nydelig smil
Og et andektig, lite vink
Og hver en gang jeg støter på en mann
De synes å ha tenkt:
Lekre kvinnfolk, lekre kvinnfolk! Det er deg som trengs
Lekre kvinnfolk, ditt sjarmtroll!
Ja, så visst!
De hevder at jeg burde stå på scena Sjekk disse beina!
Og jeg har øyne blå
Som gjør deg helt forsteina
Jeg må vedgå, du vet å skru på En uovertruffen sjarm
Jeg følger deg og på din vei Gutta, de dilter som skjørtebarn
For meg en felespillers tårer triller
De skallede menn anlegger alle midtskiller
Lekre kvinnfolk, lekre kvinnfolk!
Nå må jeg dempe min appell
Lekre kvinnfolk, lekre kvinnfolk
Det er deg som trengs
Lekre kvinnfolk, ditt sjarmtroll!
Ja, så visst!
-Så du hva som skjedde da hun la seg? -Selvsagt. Det gjorde alle.
Øverst i trappen, heller enn å ta til høyre...
...tok han til venstre.
Hva har vi gjort?
-Dette vil kunne hjemsøke oss siden. -Hvorfor?
Det kan synes som at vi oppfordret Dronningens søster til å bedra sin mann.
Hun er ikke utro mot Tony. Hun er sammen med Tony.
Ser du det ikke? Slank, waliser, rødlig hår.
De to mennene er praktisk talt identiske. Roddy er en tro kopi av Tony.
Bare yngre.
Det hadde jeg ikke tenkt på.
Lord Snowdon, ma'am.
-Deres Majestet. -Kjære Tony.
Hyggelig av deg å komme. Jeg vet hvor travel du er.
Før vi tar fatt...
Se hva jeg fant i atelieret mitt forleden dag.
-Så unge vi var! -Så skjønn De var.
-Gi deg. -Som Vivien Leigh.
-Jeg elsker dette fotografiet. -Ja.
Hjelpes. Philip.
Uten gretten mine. Knapt til å tro.
De er Deres, ma'am.
-Til meg? -En gave fra meg.
Og nå, over til hovedanliggendet.
Voilà.
Et krus.
Og...
En tekanne.
Og...
En minneplakett.
SØLVJUBILÉET 1952-1977
Samt et kjøkkenhåndkle påsydd årstallene 1952 og 1977.
Makthaverne syntes det var en idé
at et av Institusjonens egne medlemmer fikk utforme noen av suvenirene.
-Du er nå dyktig, Tony. -Jeg hjelper så gjerne min familie.
Gjør du det?
Det er noe vi godt kan diskutere.
-Får jeg beholde disse også? -Ja, naturligvis.
Jeg ønsker virkelig ikke
å snoke eller lese noen som helst teksten, hva angår et ekteskaps natur.
Jeg tror de fleste vet å gjøre det de må for å trives og forbli ved sine fulle fem.
Det kan være gunstig å se gjennom fingrene med en del.
Det meste løser seg av seg selv.
Men i det siste har Margaret vært aldeles bedrøvet
og aldeles fortapt.
Og hun elsker deg så høyt.
Det ville vært uansvarlig, som storesøster og familieoverhode, å ikke gi uttrykk for
hvor lykkelig det ville gjort oss alle, og da spesielt Margaret,
om dere to kunne stått på god fot igjen, om så bare for barnas skyld.
Jeg er helt enig.
Jeg har også tenkt grundig over denne saken.
-Har du det? -Ja.
Men så fikk jeg nyss om den seneste utviklingen.
Hvem hun har møtt.
Hva hun driver med.
Hvordan hun...
...oppfører seg.
Hva er den seneste utviklingen?
De er her!
-Velkommen, Deres Kongelige Høyhet. -Colin.
-Nei, ikke noe kyss. -Nei, nemlig.
Jeg er varm og svett.
-Hallo. -Er det ikke uutholdelig?
Hva snakker du om? Været er deilig.
-Så sant. Henrivende. -Men det var varmt på flyet.
Hallo.
-For oss? -Ja, ma'am.
Vi går rett til huset. Jeg orker ikke det der.
Akkurat.
-Hallo, Anne. -Hallo.
Hvor er guttungen? Hold tritt nå! Kom igjen!
-Beklager, elskling. -Ikke kall meg det foran andre. Aldri!
Ikke kall meg "guttunge".
-Det er det du er. En liten gutt... -Forsiktig.
...som må læres opp i alt.
Ma'am.
Og der har vi det. Les Jolies Eaux.
Nydelig.
-Jeg fikk det i bryllupsgave. -Bær dem opp på rommene deres.
Ironien er at den ene jeg aldri har opplevd det med, er min ektemann.
Noe å drikke, ma'am?
-Ja! -God idé. Skal vi gå?
Hallo!
Så flink du er!
Hallo! Hallo der borte!
Se! Uten hender!
Kom og hent meg!
Jeg hører sang, men ingen er å se
-Jeg lukter blomster fra et nakent tre -Nydelig!
Men dagen lang jeg svever av lykke
-Så vakkert det låter! -Si meg hvorfor
-Syng med oss, dere to!
Nei, jeg synger aldri.
Skru opp lyden!
Høyere! Jeg elsker den låten.
-Enda høyere? -På fullt!
Kom igjen! Kom og dans!
Kom igjen, Colin!
Colin, din gærning!
Fantastisk!
Skaffer dere en stol til?
Tusen takk.
Lykken er et lunefullt vesen.
Bestandig til stede for de enkelte, for andre fullstendig skjult.
Overfor meg har hun også hatt sine luner.
Men her har vi henne, omsider, sittende iblant oss,
og jeg ønsker henne velkommen.
Og skal ikke påpeke hvor sent ute hun er.
Hvem?
Lykken, kjære deg.
Bare glem det.
-Ja, sir. Ikke noe problem. -Men ja.
Solkrem?
-Jeg er da ikke brent? -Ikke ennå.
Men for sikkerhets skyld.
Hvordan kunne hun være så dum?
Hvem?
LADYEN OG LANDSTRYKEREN
Deres Majestet.
Det er i hver enes...
"En tøyte og en tigger." "Ladyen og landstrykeren."
Klandre ikke Margaret for alt. Hun reiste langt etter privatliv.
Å ha tilbragt tolv timer på et fly gir en ikke lov til å bete seg som et ludder!
-Du må hente henne hjem med én gang. -Ikke så enkelt. Hun misliker mine ordrer.
La gå. Da får hun lystre mine. Ta hånd om det, Martin.
Er du her fortsatt?
-Vi har ikke alle bevis på bordet. -Er ikke dette bevis nok? Dette er bevis.
Det er et bevis, det er et bevis, og det.
-Har du sett avisene? -Ja, det har jeg.
Hva er i veien? Jeg trodde du ville bli glad.
Hvorfor skulle jeg det?
Fordi vi har fått det vi har ventet på.
Margaret er forelsket i en annen.
Det er en gyldig grunn til separasjon, som samtidig vil bevare navnet ditt.
Omdømmet ditt.
-Fremtiden vår. -Og så?
Skal jeg hoppe opp og ned av glede?
Hun er min kone.
Mine barns mor.
Var det noe mer?
-Jeg ventet ikke å finne deg her. -Hvor ventet du å finne meg?
Dette er hjemmet mitt.
-Det pleide å være ditt hjem. -Det er fortsatt mitt hjem.
Hva gjør han her inne?
Hallo, sir.
Jeg ville spurt hvordan du fattet mot til å komme hit, om jeg trodde du var modig.
Men jeg ser at du ikke eier mot overhodet. Du er rett og slett dum. Ha deg ut!
Du våger ikke å snakke slik til ham.
Jeg snakker til ham slik jeg vil.
-I mitt eget hus. -Mitt hus.
-Vårt hus, skatt. -Nei. Det er ikke vårt lenger.
Vær snill å dra.
Jeg drar ikke.
-Du vil ikke at jeg skal dra. -Jeg higer etter at du skal dra.
Higer etter det.
Slik en pasient higer etter å få fjernet en svulst.
Tenk nøye over hva du sier nå.
-Alle spill har sine begrensninger. -Dette er ikke et spill lenger.
Han er et barn. Han aner ikke hvordan han skal gjøre deg lykkelig.
Men det gjør du?
Du kan ikke gjøre meg mer ulykkelig nå.
Du var ulykkelig da jeg traff deg.
Dine kjærlighetserklæringer, som du etterlater overalt...
"Å, som jeg forakter Dem, på disse mange måter..."
"Du ligner en jødisk manikyrist." "Du ligner en maltesisk husvertinne."
Litt i overkant, fra en vanskapt krøpling?
-Akkurat, ja. -Poliogutten. Humpetitten, humpetatten.
Oversett av sin mor, fordi han ikke var sterk nok eller av høy nok byrd.
En skamplett.
Som ikke duger til nok.
Når det gjelder å føle seg oversett, er det ikke det dette handler om?
Den oversette Margaret, uten rolle, uten hensikt, uten venner.
Som fordrer et endelig svar på spørsmålet
om hva prinsesser er til for.
Løp etter ham, og jeg skiller meg fra deg.
Det ville du aldri våge.
Løper du etter ham, så skal jeg tvinge deg i kne!
Roddy!
Roddy?
Roddy!
Det er alderen.
Det skjer med oss alle.
Nei, ma'am, det er ikke bare alderen. Nei.
Det ble stilt som en diagnose. Gitt et navn.
Det er Alzheimers.
Jeg begynte å merke symptomene for to år siden.
Jeg har alltid holdt taler uten manus; jeg har en viss fotografisk hukommelse.
Men så en dag stod det stille for meg.
Og i månedene som fulgte, følte jeg på stadig mer glemskhet.
Opprørthet.
Vrangforestillinger.
Paranoia.
Jeg ville ikke uroet meg.
Flere av Deres forgjengere slet med langt alvorligere plager.
De fortsatte å styre med disse skjult for folket.
Nei, ma'am, her er det psyken som står på spill.
Jeg overlater nå min skjebne i legenes hender.
Jeg er lei for det, statsminister.
Dette vil slå ned som et sjokk.
Jo, kanskje det, men...
Intet sjokk varer i mer enn to døgn.
Man sulter for meget etter det neste.
Jeg vil savne møtene våre inderlig.
Jeg skal innrømme at jeg kom med et grunnlovsstridig bifallsrop
da De seiret over Mr. Heath.
Jeg påstod alltid at De var en venstrevelger innerst inne.
Det skyldes ikke politikken. De er bedre selskap.
Det tenkte jeg dog ikke første gang vi treftes.
Nei! De trodde jeg kom til å gi dere en real overhaling.
Men bare se for en sentimental rojalist jeg viste meg å være.
Deres Majestet.
Statsminister?
Om De har mulighet til invitere Dronningen på middag i Downing Street, før De går av,
ville det vært henne en ære.
Men det er en ære som tidligere kun er blitt Churchill til del.
Det ville vært til umåtelig glede for Hertugen og meg.
Og for Mrs. Wilson og meg.
Martin?
Mengden med Nitrazepam som prinsessen hadde tatt,
kunne vært livstruende, ma'am.
Nitrazepam?
Et beroligende middel.
Som kun skal brukes i begrensede perioder, for å døyve angst- og søvnproblemer.
Dette basert på antallet tomme esker som ble funnet.
Så du mener at det heller kan tolkes som et rop om hjelp,
enn et faktisk selvmordsforsøk?
En bønn om nåde heller enn et nådestøt?
Hallo, du.
Skal jeg få en skjennepreken?
Det var ikke tanken, men kan hende er det på sin plass.
Hvorfor?
En stund så det ut til at det kunne gå helt galt.
Jeg hørte det.
Var det med overlegg?
Jeg vet ikke.
Muligens.
Hvordan føler du deg nå?
Sliten.
Litt sår.
De brukte slanger.
Og en smule tåpelig.
Hvor er Roddy?
Borte.
-Hvor da? -Han rømte til fjells.
De marokkanske, visstnok.
Og Tony?
Tilbake hos Tingesten.
Fremtidige Lady Snowdon, tør jeg vedde på.
Jeg er ikke veldig god på det.
Hva da?
Mannfolk.
Jeg driver dem fra forstanden.
Tony og jeg skal ta ut separasjon.
Ja, det vil nok være lurt.
Hvilket, dessverre, vil medføre en skilsmisse.
Ja.
Den første kongelige skilsmissen siden Henrik den åttende og Anna av Kleve.
Jeg har noen gode nyheter i så måte.
Hva da?
Om vi annonserer separasjonen deres på riktig tidspunkt,
overskygges den av statsministerens oppsigelse.
Ble ikke han nettopp gjenvalgt? Eller gikk jeg glipp av noe stort?
På grunn av dårlig helse. Alzheimers.
Så leit.
Hvor mange er du oppe i nå?
Statsministere?
Hans erstatter blir min syvende.
Resten av oss faller som fluer,
men hun bare fortsetter og fortsetter.
Når det er sagt, synes jeg det er mye du er god på.
Nevn én ting som faktisk betyr noe.
Å være en søster.
-Du trenger ikke føye meg. -Jeg gjør ikke det.
Av absolutt alle der ute er du den som står meg nærmest og er meg viktigst.
Hvis du, med dette,
ville gi meg et øyeblikks visshet om hvordan livet hadde vært uten deg,
så lyktes du med det.
Det ville vært uutholdelig.
Da må vi begge holde stand.
-God morgen. -God morgen, Deres Majestet.
God morgen, Deres Majestet.
Vanligvis, når jeg kjører til Broadcasting House klokken fem,
pleier jeg ikke møte annet enn en brødbil og en rengjøringshjelp på vei til jobb.
Men tross denne morgenens mørke skyer ante man stor aktivitet.
Et knippe hester som travet i gatene, og menneskeklynger i rødt, hvitt og blått
som beveget seg ned mot Trafalgar Square.
Hva med dem som har overnattet for å sikre seg god utsikt til opptoget?
Andy Price står blant dem, utenfor Buckingham Palace.
Jeg står foran Buckingham Palace,
og Dronningens frokosttjener har nok akkurat fått liv i henne.
Hun ligger vel der, i ferd med å våkne, og så kommer hun på dronningjubileet.
En dag like gruelig som hennes kroningsseremoni for 25 år siden,
hva det seremonielle angår.
Men den gang var hun en sped, liten flis.
I dag spør hun seg om skoene hun skal ha på seg, er så behagelige som de bør være.
Været synes, som jeg nevnte tidligere,
å ville holde seg godt under første del av ferden.
Hva tenker du om dronningjubileet?
Du må gjennomføre det.
Du tror ikke det vil slå tilbake på meg?
Tenk etter: I løpet av mine år på tronen, hva har jeg egentlig oppnådd?
Du har forholdt deg rolig
og stødig og...
Ubrukelig og ubehjelpelig.
Vi var ennå et stort land da jeg ble dronning, og se nå.
Ingen ny elisabetansk gullalder, slik Winston snakket om.
I min regjeringstid har alt sammen bare kollapset.
Det kollapser kun om vi sier at det gjør det.
Det er monarkiets oppgave:
Vi skjuler skavankene.
Og om det vi foretar oss, er tilstrekkelig høylytt og storslått og selvsikkert,
så er det ingen som får med seg at alt rundt oss faller i grus.
Det er hensikten med oss.
Eller, ikke oss.
Med deg.
Du kan ikke vike unna.
For om du avslører den minste brist,
vil vi innse at det ikke er en brist, men en avgrunn,
som vi alle vil styrte ut i.
Så du er nødt til å holde alt på rett kjøl.
Må jeg gjøre det alene?
Vi har bare én dronning.
Nå skal vi høre fra hoffpoeten, Sir John Betjeman.
Gud signe Dronningen.
I våre dystre tider, da gleden syntes svunnen
Til å engasjere og inspirere Gud skjenket oss vår dronning
Hun tiltrådte, ung og plikten tro, i sted for sin elskede far
Så mild og skjønn og eiegod Som en folkets egen mor
Fem og tyve år har gitt oss En makt som oss bestyrker
Det store land kun forsterket av den Dronning folket dyrker
Vår monark og hennes velde er forent og ennå fri
La klokkenes klang få melde vårt jubileums panegyri
Tekst: Hilde Jørgensen