SERIÁL NETFLIX
Promiňte, budete muset trochu hlasitěji.
Špatně vás slyším.
- Dobrá. To není problém. - Ano?
Jaká byla první otázka?
Zajímá mě, jak to celé začalo.
No víte, začalo to úplnou náhodou.
Tedy nehodou.
Každou chvíli jsem si při pólu uhnal nějaké zranění.
Rozumíte mi?
Ano, rozumím.
Dobře.
A tak jsem se v 50 letech rozhodl,
že se své životní lásky vzdám a najdu si jinou zábavu.
To nevyznělo moc dobře. Budeme to muset sjet ještě jednou.
Prosím?
Ještě jednou.
Znovu!
- Připraveni? - Ano.
Ano.
A tak jsem ve svých 50 letech opustil svůj milovaný sport
a začal hledat nové výzvy.
Hyjé!
Až jsem zakotvil u koňských spřežení.
To je ono!
Hyjé!
Stala se z nás dobrá parta.
Obráželi jsme soutěže po celé zemi.
Je to něco jako moje druhá rodina.
Co je?
Kdy?
Dobře. Díky.
Všesvatá milosti,
jak libý to zvuk,
jež zachránil nešťastníka,
jako jsem já.
Ztracen jsem byl,
však našel se zas.
Zaslepen byl,
však prohlédl již.
Pane můj…
Díky, Peggy.
Existuje jedna lékařská teorie,
která tvrdí, že si rakovinu způsobujeme sami
potlačováním emocí a neschopností řešit psychická traumata.
Pak na ni zemře naprosto nevinné pětileté dítě
a člověku dojde, že to je jen snůška nesmyslů.
Chudák Norton.
Ano.
Proč ho nezajdeš navštívit?
Možná by mu kmotrova podpora přišla vhod.
Ano.
Máš pravdu.
Co znamená ten pohled?
Vidím za ním nezvykle divoký proud myšlenek.
Vděk.
Uznání.
Za co?
Děláš ze mě lepšího člověka.
A ty ze mě.
Není to smyslem manželství?
Dobrou noc.
SYSTÉM
Haló?
Ahoj.
Ty…
Jsi na cestě?
Promiň, typické ráno. Jsme tam za…
- Minutu. - Za minutu.
Za minutu.
Bude tady za minutu a omlouvá se.
To byla vážně ona?
Ano, to byla „vážně ona“.
MILUJEME TĚ, DI
Jak se má princ?
Tady nahoře!
Diano!
- Díky, že jste svolila. - Jistě.
- Viděli jsme vaše fotky z Itálie. - Diano!
Vypadali jste moc šťastně.
- Kdybys jen tušil. - Vážně?
Je to horší než kdy předtím. Nevím, co mám dělat.
Tos malovala ty?
Ne.
Posuň se trošku.
MILUJEME TĚ, DIANO!
Tak jo.
James Colthurst, že ano?
Ano.
Máte chviličku?
Který?
Čahoun s brýlemi?
Já vím, který.
Clark Kent.
- Říkal, že se jmenuje Andrew. - Tak mu jen říkám.
Andrew Morton.
Ten je ještě celkem přátelský.
Dřív o mně psával hezké věci.
Tak teď o tobě chce napsat celou knihu.
O tom, jaké to je, provdat se do královské rodiny.
Skutečný život princezny.
Řekl jsem mu, že s tím nikdy nebudeš souhlasit.
To ne.
Pak jsme si domluvili squash.
Cože?
Viděl, že mám v kanclu raketu, tak to navrhl.
- Jamesi. - Neboj.
Jakákoliv další diskuze o tobě nepřipadá v úvahu.
To doufám.
Pak ti zavolám.
Haló?
Díky.
Haló!
Haló?
Ale ne.
- Co jsem zas provedl? - Jste tady. Dnes.
Norton říkal, že přijedete zítra.
Právě odjel do Londýna na schůzku v bance.
Zkusím mu zavolat.
Ale ne. Nech to být.
Co si dáte?
- Máte hlad? - Bože, ne. Nic takového.
Jen jsem…
Chtěl jsem jen vědět, jak to zvládáte.
To je milé.
A přinést tohle.
Kopretiny.
Pro Leonoru.
Na pohřbu jsi říkala, že je měla nejraději.
To je od vás moc laskavé.
Zaneseme jí je?
Norton tvrdil, že je morbidní, nechávat si ji takhle blízko.
Já ji ale chtěla tam, kam za ní můžu každý den.
Být u ní každý den.
To znamená, že odtud nemůžu odejít.
Proč bys odcházela?
Není to vždycky snadné.
Víš, jedna z mnoha, mnoha věcí, které mě na Lilibet přitahovaly,
byla ta, že to bude závazek na celý život.
Pro mladého muže, který strávil celé dětství na cestách,
byla vidina něčeho trvalého velmi uklidňující.
A stále je.
Přináší to však i problémy.
Protože se přitom zapomíná na jednu věc,
kterou začnou lidé dělat, jakmile se zaslíbí na celý život.
Na jakou?
Že každý začne růst jiným směrem.
Řekni Nortonovi, že se mu brzy ozvu a pozvu ho na pokec s kmotrem.
A ty bys možná mohla zvážit dvě věci.
Co založit charitu a nazvat ji po Leonoře?
Ano, to už mě také napadlo.
A mohla by sis najít koníčka.
Něco z úplně jiného ranku.
Nebo ne koníčka.
Únik.
- Vášeň. - Budu o tom přemýšlet.
Dobrá.
Když jsme u těch koníčků,
Norton říkal, že jste přestal hrát pólo
a našel jste zálibu ve vozatajství.
Je to tak. Jsem tím posedlý.
Pročpak?
No to se podívejme.
Stará čtyřspřežka.
- Norton ho chtěl prodat. - To nemůžete!
Prý už se nedá opravit. Pak ho napadlo, že byste ho mohl chtít.
No, je trochu zaprášená.
Myslím, že to je to nejmenší.
Jo, na pár místech i naprasklá.
Nortonovi bylo řečeno, že je neopravitelný.
Ale ne. Je nádherná.
A patří k rodinnému dědictví.
Něco ti povím.
Co to udělat následovně?
Někoho sem pro ni pošlu.
Vyčistíme ji, prohlédneme ji a pak to znovu probereme.
Nemusíme to znovu probírat.
Mohl by to být tvůj koníček.
Ale ne. To pro mě vážně není.
To jsem si nejdřív také myslel.
Ale pak jsem to zkusil
a už se nepustil.
Zdravím.
- Vezmu vám ho. - Díky.
Děkuji.
Jak to šlo?
Kruci.
Velmi vyrovnaný zápas.
Na dlouhána byl nesnesitelně mrštný.
Rychle běhal do „téčka“. Spousta nepříjemných kraťasů a boastů.
Tři vyrovnané zápasy. Třetí jsem o fous vyhrál.
Na squash jsem se neptala. Ptala jsem se na oběd.
Malý italský podnik poblíž squashového klubu.
La Barca? Patří nějakým manželům.
Ne kde jste obědvali.
Promiň.
Ani co jste jedli.
Linguine.
- Začneme tím, kdo platil. - On.
Jamesi. Je to bulvární novinář.
Platil, protože prohrál.
A jestli se ptáš na indiskrétnosti, nic ze mě nedostal.
Zatímco já z něj dostal hodně.
Informace číslo jedna.
Už začal psát.
Cože?
Prý o tobě vzniká ještě jiná kniha,
zřejmě dost nevybíravá, která čerpá ze zdrojů z Charlesova okolí.
Bože.
Morton tvrdí, že do té jeho verze bys mohla alespoň zčásti mluvit.
Byla bys u toho.
Dal by ti ke schválení finální verzi.
Chtěla bych, aby si lidé přečetli, jak je to pro mě těžké,
ale nechci nikomu vyhlásit válku.
Morton říkal, že se nemusíte vůbec sejít.
Nebudete spolu vůbec v kontaktu. Nikdo vám nic nedokáže.
- Jak by to fungovalo? - Přes nahrávky.
Namluvíš svou verzi příběhu, řekneš jen to, co chceš,
vlastními slovy,
a Morton z těch nahrávek napíše knihu.
Jak se k němu ty nahrávky dostanou?
Musel by tam být prostředník.
Spojka. Někdo, komu oba důvěřujete.
Pro koho je to důležité.
Ty bys to udělal?
Jen když budeš chtít.
Ještě tam trochu přidej.
Dobré ráno.
No výborně. Hikorové dřevo dorazilo včas.
Snad to bude v pořádku.
Dovolil jsem si načrtnout pár nápadů.
Podejte čep, ať zkusíme balanc…
Co ten kousek?
- Nortone. - Ano, pane.
Můžete.
- Naprosto úžasné. - Díky, pane.
- Pak že to nejde. - Ale byla to fuška, pane.
- Ano. - Dalo to zabrat.
- Co na něj říkáš? - Je to ten stejný kočár?
Původní barva byla tmavá, černá.
Napadlo mě přidat trochu zlatého lemování a tuhle pěknou, šikmou plošinu na nohy.
Prosím.
Chytni se tady.
Nohu sem.
A druhou sem.
Jaký je to pocit?
Dobrý.
Hlavně proto, že to nejede.
Teď ty.
Tímto párem otěží ovládáš náojní koně. To jsou ti vpředu.
A tímto zase příojní koně.
To jsou ti blíž k nám.
Klidně přikývni nebo přitakej, ať vím, že jsi ještě živá.
Dobře.
Drž si ty otěže pohromadě. Dej si je mezi tyhle dva prsty. Tak.
Teď s nimi můžeš kočírovat všechny čtyři koně zároveň.
Když chceš zahnout doleva, uděláš si takhle očko.
A jedeš doleva.
A když chceš doprava…
Výborně.
A jedeš.
Ukaž. Já si je vezmu.
Kam jedeme?
Drž se!
Tos nečekala, viď?
Ne!
Větší legrace, než se zdá.
To tedy!
Princeznu ta nabídka zaujala a je ochotna ji zvážit.
Ale jako její přítel…
chci mít jistotu, že to prospěje nejen tobě, ale i jí.
Chápeš, proč to zmiňuju.
Ona je občas trochu naivní a ty na tom nejspíš zbohatneš.
Chci ji chránit.
Jako královský zpravodaj
to manželství už nějakou dobu bedlivě sleduju.
Byl jsem i u jejich nedávných druhých líbánek.
Sledovat, jak někdo takhle trpí, je k vzteku.
- Tím myslíš ji? - Ano.
Vezmi si tu druhou knihu.
Tu konzultovanou s Charlesem?
Možná ne přímo s ním, ale rozhodně s jeho přáteli.
Oni chtějí psát svou vlastní pravdu o Dianě.
Věř mi. Nebude to nic hezkého.
Já prostě jen chci, aby se nespálila. Je jako moje sestra.
Dávám ti svoje slovo.
Nikdo se nedozví, že s tím má něco společného.
Půjdeme na to postupně.
Sepíšeme hrubou verzi.
Princezna to kdykoliv může stopnout.
Tady má seznam otázek.
Ahoj, mami.
Měj se.
James Colthurst.
Díky.
Můžeme?
Jsem strašně nervózní.
Andrew chtěl, abys nejdřív vysvětlila, proč to děláš.
Zkusila jsem už všechno.
Konfrontovala jsem manžela kvůli jeho milence,
ale ignoroval mě.
Šla jsem za královnou.
Jako bych mluvila do dubu.
Nakonec mi došlo,
že dokud neřeknu svou verzi příběhu nahlas,
lidé nikdy nepochopí, jaké to pro mě ve skutečnosti je.
Zvažovala jsem,
že se s kluky přesunu do zahraničí,
jenže Koruna si může u následníků trůnu nárokovat opatrovnictví,
takže by mi je odebrali.
Přesně to se stalo mé matce.
A to bych nepřežila.
Můžete mi říct něco o svém dětství?
Měla jsem velmi nešťastné dětství.
Rodiče byli zahlceni vlastními problémy.
Matka neustále brečela.
Otec nám nikdy neřekl, co se děje.
Střídala se u nás jedna chůva za druhou.
Nenáviděla jsem je.
Na dotaz, zda vás miluje, princ Charles jednou odpověděl:
„Ano, ať už to znamená cokoliv.“
Jak jste to tenkrát vnímala?
Naprosto mě to zdeptalo.
Moje sebeúcta se rozpadla.
Jenže
jsem se ho bála zeptat, jak to myslel.
A pak už na to bylo pozdě.
Navenek vypadala vaše svatba pohádkově.
Jak jste ji ale vnímala vy sama?
Jako zlý sen.
Noc před svatbou
to na mě zničehonic všechno dolehlo.
Málem jsem si vyplakala oči.
Snědla jsem, na co jsem přišla.
Pozvracela jsem celý pokoj.
Bylo to varování, že nejdu správným směrem.
Když jsem šla k oltáři, překypovala jsem láskou ke svému muži.
Pak jsem uviděla Camillu
v tom jejím šedém kostýmku, s tokou na hlavě.
Úplně mě zamrazilo.
Za jak dlouho váš vztah ochladl?
Začalo se to rozpadat už na líbánkách.
Camilla mě každou noc strašila ve snech.
Když tam byla královna, byla jsem odsunutá na vedlejší kolej.
Charles mě přehlížel… Dusila jsem se…
Byla jsem vyzáblá, prostě kost a kůže.
Když jsem mu řekla, že mě pronásledují fotografové,
spustil o Camille.
Já statečně skládala projevy ve velštině.
Měla jsem nulovou podporu. Jako ovce, co jde na porážku.
Byl vám váš manžel oddaný tak jako vy jemu?
Vždycky tam byla ta druhá.
Od samého začátku.
Nešlo jí konkurovat.
Slýchala jsem, jak s ní telefonuje.
Se mnou takovým tónem nikdy nemluvil.
Byl něžný, laskavý, láskyplný.
Když jsem čekala Williama, vrhla jsem se v Sandringhamu ze schodů.
- Poslechl si Andrew ty kazety? - Ano.
A sepsal pár navazujících otázek.
Co na to říkal?
Asi ho to šokovalo.
Prý si dohledával bulimii v učebnici klinické medicíny.
Musím se přiznat,
že i mě tam pár věcí překvapilo.
Škoda, že ses mi nesvěřila.
O těch…
Pokusech o sebevraždu?
Moc mě to mrzí.
Proč jsi nám nezavolala?
Ptá se, jestli může mluvit s tvými přáteli.
Proč?
Aby to měl čím podložit.
Když bude mít víc zdrojů, bude to hůř vyvratitelné.
Položil by jim stejné otázky jako tobě a oni by to jen dosvědčili.
Tak jo.
Můžeme začít u Sue.
- Kdo je Sue? - Moje aromaterapeutka.
A Felixe Lyleho.
Felix Lyle.
Můj astrolog.
A Oonagh Shanleyová Toffolová.
Nech mě hádat. Tvoje reiki léčitelka.
Moje akupunkturistka.
A Stephen Twigg, můj bodyworker.
Něco jako osteopat.
Jasně.
Výborně. Vedeš si moc dobře.
Bravurně.
A jsme tady.
Nelenil jsem a dal jsem dohromady veškerou dokumentaci k té charitě.
Tady jsou svěřenecké smlouvy,
memorandum
a články.
Co si myslíte o podpoře vědeckého výzkumu?
Který zkoumá rakovinu u dětí.
V Bartsu se o nás tak pěkně starali.
Leonoře byli v závěru velkou oporou.
Myslím, že to je báječný nápad.
Získání licence může být trochu otrava,
ale mám ve schvalovací komisi pár dobrých kontaktů.
Promluvím s nimi.
Víš, před spoustou let
jsem přišel o svou milovanou sestru.
Cecilii.
Při letecké havárii.
Tenkrát jsem poznal, co je to zármutek.
Skutečný zármutek.
Jak putuje tělem.
Jak se v něm usazuje.
Jak prorůstá do kůže.
Do buněk.
Jak se zabydluje.
Natrvalo.
Naučíš se s ním žít.
A zase budeš šťastná.
I když jinak než dřív.
A o to právě jde.
Snažit se hledat nové cesty.
Ano.
- Au! - Hej!
Jste v pořádku?
- Co to bylo? - Viděl jste to?
Díky.
Jdi, ty blázínku.
Kdyby cokoliv, máš číslo, přes které se dovoláš přímo mně.
Bez operátorky a všech těch nesmyslů.
Málem bych zapomněla.
Norton vám chtěl něco vzkázat.
O princezně z Walesu prý vzniká kniha.
A ona se na ní podílí.
Jaká kniha?
Kniha o tom, jak s ní rodina ošklivě zachází.
Jak ji nikdo nechápe.
Jak jí všichni závidí její úspěchy a popularitu.
Nortonovi volalo několik lidí,
kteří mu říkali, že je samotné nebo jejich známé někdo kontaktoval.
To budou jen fámy.
Neměl by všemu věřit.
Že ho pozdravuju.
Vyřídím.
Nemyslíš, že spolu ty nehody souvisí?
Nejdřív ten tvůj pád a pak vloupání k Andrewovi.
Nebylo to prvně, co mě srazil nějaký pirát silnic.
A vloupání jsou v Londýně na denním pořádku.
Navíc mu nic neukradli.
Nebudu to brát. Do toho telefonu už neřeknu ani slovo.
Něco v něm cvaklo, když jsi ráno volal. Na mém konci.
Patricku.
Jephson.
Milesi, dobré odpoledne.
Jistě. Ovšem.
Dáme vědět.
Miles Hunt-Davis, osobní tajemník vévody z Edinburghu.
Vévoda se s vámi chce co nejdříve setkat.
V hrabství Tyrone, pět kilometrů od Castledergu,
se nejméně dva teroristé neúspěšně pokusili přepadnout
člena Královského irského pluku.
V ranních hodinách je vyplašila ostraha domu.
Jak uvedla policie, po divoké přestřelce…
Vida.
V Kensingtonském paláci jsem hodně dlouho nebyl.
V leprosáriu.
Tak tomu říkáš?
Pro mě to je odkladiště starých, poblázněných tetek.
Celé dny postávají za záclonou a sledují, kdo kam jde.
Je tu aspoň špetka soukromí?
- Není. - Příšerné.
Soukromí je důležité, viď?
Ano.
I diskrétnost.
A přesně kvůli tomu jsem za tebou dnes přišel.
Prosím.
Ne, děkuji. Pokud to nevadí.
Ano, občas se chovám jako nerudný dědek,
ale pro tebe mám odjakživa slabost.
Možná proto, že jsi mladá.
Možná proto, že jsi krásná žena.
Možná proto, že si stejně jako ty často zoufám z tvého muže.
Vždycky jsem měl potřebu tě chránit.
Mám tě rád.
Vida, řekl jsem to.
Takže když vidím, jak děláš chybné úsudky,
chce se mi naklonit přes stůl a připomenout ti,
že kopu za tebe.
Co se tím snažím říct?
Nejsi tu první den.
Dávno jsi pochopila, že nás nemáš vnímat jako rodinu.
To je chyba, kterou lidé zpočátku dělají.
Ale ty, myslím, už velmi dobře víš, že toto je systém.
My všichni jsme jeho součástí.
Ty, já, šéfová.
Bratranci, strýcové, tety.
Malomocní.
V dobrém i ve zlém.
Jedeme v tom všichni.
Tady se nekřičí kvůli každé bolístce
ani se nedělají tyjátry jako v normálních rodinách.
To by totiž mohlo rozložit něco mnohem většího a mnohem důležitějšího.
Systém.
Chtěl bych ti dát jednu radu.
Buď kreativní.
Klidně si porušuj pravidla. Dělej si, co chceš.
Zařiď se tak, abys byla šťastná.
Jen při tom nezapomínej na jednu věc.
Na jedno pravidlo.
Buď oddaná svému manželovi
a své rodině.
Na veřejnosti.
- Chcete říct, že mám mlčet. - Ano.
Nezahrávej si s ohněm.
Jasně.
Nikdy.
Až do smrti.
Nic neříkáš.
Myslím, že není co.
To jsou ta nejmoudřejší slova, jaká jsem od tebe kdy slyšel.
Bude to s ní dobré.
Výborně.
Ano.
Řekl jsem jí, že kdyby byla o kapku chytřejší,
více taktizovala,
našla by v tom našem systému štěstí, které hledá,
aniž by si toho někdo všimnul.
To je podle tebe řešení?
Aby před sebou měli manželé tajnosti?
Tajnosti? To není pěkné slovo.
Ne.
Chtěl jsem tím jen říct, že kdyby lidé byli uvážlivější,
vyzrálejší, diskrétnější,
drželo by nám to tu mnohem lépe pohromadě.
Podle mě by měl člověk v manželství hlavně žít
bez tajností a ústupků.
No ano, ale to umí lidé jako ty.
Ne proto, že každý manžel a manželka vycítí, když je něco v nepořádku.
V posledku to není o tom, co o tobě vím
nebo co víš ty o mně.
Je to o tom, co ví On.
O nás všech.
Já myslím, že i On si občas bere volno.
Dobrou noc.
Dobrou.
Dnes tu se mnou sedí Andrew Morton, bývalý královský zpravodaj,
dnes autor knihy, o které všichni mluví.
- Dobrý večer, Andrewe. - Dobrý večer.
Mohl byste říct všem, kteří nesledují dění, o čem je vaše kniha?
Moje kniha je intimním portrétem princezny Diany.
Snažím se v ní popsat,
jaký je její skutečný život, a především její manželství.
Pravda je, že se pod oslnivou maskou schovává velmi nešťastná žena.
Zacházíte do nejmenších detailů.
Ta kniha zní, jako by ji psala sama Diana.
Přesto tvrdíte, že se na jejím vzniku nepodílela.
Kategoricky odmítám, že bych s ní kdy vedl rozhovor.
Hovořil jsem s jejími přáteli, kolegy, s lidmi, co byli ochotni mluvit.
Někteří dokonce prahli po tom, říct světu pravdu.
A opravdu mluvíme o celém světě.
Ta kniha láme všechny dosavadní vydavatelské rekordy.
Ve Francii, Holandsku, Německu, Japonsku.
A vy díky ní závratně bohatnete.
Vnímáte určitou vinu nebo zodpovědnost za to,
že jste královskou rodinu přivedl do krize?
Podle mě se královská rodina přivedla do krize sama.
Věděli, do čeho s Dianou jdou. Věděli, že je zranitelná.
Věděli, že měla těžké dětství.
Věděli, že potřebovala lásku a bezpečí a jistotu.
Ale poskytli jí to? Neposkytli.
Dali jí pravý opak.
Pak se nemohou divit jejímu nutkání říct lidem, že není šťastná.
Co to pro nás tedy znamená?
Znovu se vracíme do kritického momentu,
kdy je královská rodina ve vážné krizi.
A kde křehké příměří mezi Dianou a zbytkem rodiny nefunguje.
Existují dvě možná řešení.
Buď může být dohodnuto dlouhodobé příměří,
což se ale podle mě neděje, obě strany jsou až po uši v zákopech.
Nebo se to vystupňuje.
Kam až?
V totální válku.
A bohužel se zdá, že právě k ní to směřuje.
Překlad titulků: Irena Křiváková