EN NETFLIX-SERIE
Om forlatelse. Jeg må be deg om å snakke litt høyere. Jeg hører deg dårlig.
-OK. Ikke noe problem. -Ja?
Hva er første spørsmål?
-Jeg vil vite mer om hvordan det begynte. -Det… begynte ved et uhell.
Eller med et uhell, jeg…
Jeg ble skadet én gang for mye under polospill.
-Forstår du hva jeg sier? -Ja, jeg forstår.
Godt.
I en alder av 50 bestemte jeg meg derfor for å gi avkall på min livs kjærlighet
og finne moroa andre steder.
Nei, det ble feil. Jeg insisterer på at vi tar det igjen.
-Unnskyld? -Vi skal gjøre det igjen.
Igjen!
-Er du klar? -Ja.
Ja.
I en alder av 50 bestemte jeg meg for å gi avkall på min livs idrettskjærlighet
og se etter nye utfordringer…
Kom igjen!
Og slik begynte jeg med kjøring med hest og vogn.
Sånn, ja! Kom igjen!
Kom igjen!
Vi har blitt litt av en gjeng, som reiser land og strand rundt til konkurranser.
Det har blitt som en utvidet familie for meg. Hva?
Når?
Nu vel. Takk skal du ha.
Takk, Peggy.
En retning innen progressiv medisinsk teori
mener at vi selv påfører oss kreft
ved å undertrykke følelser eller bære på uløste psykiske traumer.
Så dør en fullkommen liten engel på fem år av det,
og da innser man hvilket vrøvl det hele er.
-Stakkars Norton. -Ja.
Kan du ikke besøke ham? Han kan nok trenge litt støtte fra gudfaren sin.
Ja. Ja, nettopp.
Hva skal den minen bety?
Jeg har aldri sett noen tenke så hardt og så mye før.
Takknemlighet. Anerkjennelse.
For hva da?
-Du gjør meg til et bedre menneske. -Og du meg.
Er ikke det hele ekteskapets formål?
God natt.
Hallo? Hei. Du…
Du kommer vel?
-Det var en slik morgen. Vi er der om… -Ett minutt.
Ett minutt.
Hun er ett minutt unna og ber oss ha henne unnskyldt.
-Var det faktisk henne? -Ja, det var "faktisk henne".
VI ELSKER DEG, DI
Hvordan går det med prinsen?
-Her oppe! -Diana!
-Takk for at du gikk med på dette. -Naturligvis.
-Vi så bildene av dere i Italia. -Diana!
Dere så veldig lykkelige ut.
-Du skulle bare visst. -Å?
Det er verre enn noen gang. Vet ikke hva jeg skal gjøre.
Er den din?
-Nei. -Nei.
Kom. Klem deg inn.
VI ELSKER DEG, DIANA!
Greit.
James Colthurst, ikke sant?
-Ja. -Har du et øyeblikk?
Hvem av dem? Høy, med briller?
Jeg vet hvem det er. Clark Kent.
-Han sa at han het Andrew. -Det er det jeg kaller ham, dumrian.
Andrew Morton. Han er en av de vennligsinnede.
Han har skrevet fine ting om meg før.
Vel, nå vil han skrive en bok om deg
om hvordan det har vært å gifte seg inn i kongefamilien. Sannheten bak eventyret.
-Du ville aldri bidratt, sa jeg til ham. Nei.
-Så avtalte vi å spille squash. -Hva?
Han så rekkerten på kontoret mitt og foreslo en kamp. Ta det helt med ro.
Jeg sa at det var uaktuelt å snakke mer om deg.
-Det bør det være. -Jeg ringer etter møtet.
Hallo?
Takk.
Hallo?
Å nei.
-Hva har jeg gjort nå? -Du er her. I dag.
Norton sa at du kom i morgen. Han dro nettopp til London til møter i banken.
-La meg se om jeg får tak i ham. -Å. Ikke gjør deg bryet.
-Hva vil du ha? Er du sulten? -Å nei. Herregud. Ikke noe sånt.
Nei, jeg…
Jeg kom for å se hvordan det går med dere.
Det var snilt av deg.
Og for å gi dere disse.
Prestekrager.
Til Leonora. I minnestunden nevnte du at det var yndlingsblomstene hennes.
Det er veldig snilt av deg.
Skal vi ta dem med ut til henne?
Norton mente at det var morbid å ha henne så nær oss,
men jeg ønsket meg et sted jeg kunne gå til hver dag.
Å være nær henne hver dag. Det betyr også at jeg aldri kan dra herfra.
Hvorfor skulle du ønske det?
Det er ikke alltid så enkelt.
Du vet at en av de mange, mange tingene som gjorde meg tiltrukket av Lilibet
var at forpliktelsen nødvendigvis måtte bli livslang.
Og for en ung mann som hadde hatt en så forstyrrende og nomadisk barndom,
var denne klokkeklare uforanderligheten svært betryggende. Slik er det fortsatt.
Men noen problemer er det heftet ved den.
For den tar ikke med i beregningen det ene alle mennesker gjør
så fort de inngår en livslang forpliktelse til hverandre.
-Og det er? -Å vokse i ulike retninger.
Fortell Norton at jeg nok skal ta kontakt snart for å ta en gudfarsprat med ham.
Og du kan for din del vurdere to ting.
Hvorfor ikke opprette en veldedig stiftelse i Leonoras navn?
-Ja, den idéen har jeg alt tenkt på. -Og så kan du finne deg en hobby.
Noe som ikke har noe med dette å gjøre. Ikke en hobby, da. En virkelighetsflukt.
-En lidenskap. -Det skal jeg ha i mente.
Godt.
Apropos hobbyer.
Norton sa at du sluttet med polo og fikk en greie for kjøring med hest og vogn.
Det har jeg fått, ja. Jeg er som besatt. Hvordan det?
Har du sett på maken.
Et gammelt firspann.
-Norton ville selge den. -Det kan dere ikke.
Vi ble fortalt at den er ubotelig, men hvis du kunne bruke den…
-Den er kanskje litt støvete… -Jeg tror at skadene er verre enn som så.
Den har noen sprekker.
"Strukturelt ubotelig", ble Norton fortalt.
Nei, det er et prakteksemplar. Og en del av familiens arv.
Nå skal du høre her. Kan vi ikke gjøre som så?
Jeg sender noen for å hente den,
så får vi den vasket og tar en titt på den, og så kan vi snakkes igjen.
-Vi trenger ikke å snakkes igjen. -Dette kan bli en hobby for deg.
Å… Det ligger nok ikke for meg.
Vel, det var også min innstilling til å begynne med, men så prøvde jeg det,
og da så jeg lyset.
Hallo.
-Jeg tar denne. -Takk skal du ha.
Takk.
-Hvordan var det? -Å. Pokker, altså.
En svært jevn kamp.
Han beveger seg irriterende hurtig til å være så høy.
Rask som bare pokker. Massevis av frekke stoppballer og skryt.
Vi spilte beste av tre kamper. Slo ham knepent i tredje.
Jeg spurte ikke om squashspillet. Fortell om lunsjen.
Et lite, italiensk sted ved squashklubben. La Barca? Drevet av et ektepar.
-Ikke hvor dere spiste lunsj. -Å. Unnskyld.
-Eller hva dere spiste. -Linguini.
-Vi begynner med hvem som betalte. -Han.
-James. Han er tabloidjournalist. -Som spanderte, siden han tapte.
Er du bekymret for løsmunnethet? Han fikk ingenting fra meg.
Mens jeg fikk massevis fra ham. Første avsløring.
-Han har alt begynt å skrive. -Hva?
Han tror at noen alt skriver en bok om deg med negativt fortegn,
basert på kilder nær prinsen av Wales.
Herregud.
Mortons tanke er at hans versjon i det minste gir deg noe kontroll.
At du framstår sympatisk. Han vil endatil la deg godkjenne den endelige versjonen.
Det er flott med en bok som lar folk forstå hvor vanskelig det har vært.
-Men jeg vil ikke starte en krig. -Du trenger aldri å treffe ham.
Ingen vil kunne finne noen forbindelse mellom dere. Alt kan benektes.
-Hvordan skal det gå til? -Båndopptak.
Du tar opp din side av historien og sier bare det du vil, med dine egne ord,
og så skriver Morton boken basert på opptakene.
Hvordan skal han få opptakene hvis jeg ikke møter ham?
Dere trenger en mellommann.
En formidler. En som dere begge stoler på.
En som mener at dette er viktig.
-Hadde du villet gjøre det? -Hvis du ville at jeg skulle det.
Litt mer på denne siden.
God morgen.
Vidunderlig. Du fikk skaffet hickoryen i tide.
Håper at dette stemmer. Jeg har tatt meg friheten og tegnet noen forslag.
Ta hit vognakselen slik at vi kan manøvrere…
Du overså dette.
-Norton. -Ja, sir.
Treverket er klart.
-Helt enestående. -Takk, sir.
-De sa at det ikke kunne gjøres. -Vi satte alle kluter til og sto på.
-Hva syns du? -Er det den samme vognen?
Opprinnelig var den malt i en mørk sortfarge.
Jeg tenkte at det var fint med en anelse gull og en fin, skrånende fotgavl.
Kom igjen.
Ta tak her.
Én fot her. Den andre foten her.
-Hvordan føles det? -Utmerket.
Først og fremst fordi den ikke beveger seg.
Prøv, du.
De to tøylene styrer forløperne. Det er hestene helt foran.
Og disse to stanghestene. De styrer hestene som er nærmest.
Nikk gjerne eller si ja, slik at jeg vet at du fortsatt lever.
Ja.
Knepet er å holde dem samlet. Legg dem mellom disse to fingrene. Sånn.
Med disse to tøylene har du nå kontroll over alle fire hester.
Vil du svinge til venstre, lager du en løkke. Sånn, ja. Sving til venstre.
Og for å svinge til høyre…
Veldig bra.
Sett i gang.
Her. La meg ta dem.
Hvor er vi på vei?
Hold deg fast!
-Overraskende, ikke sant? -Jo!
-Det er mye gøyere enn det later til. -Ja!
Prinsessen er nysgjerrig og villig til å vurdere forslaget. Men som hennes venn…
…vil jeg forsikre meg om at dette gjør livet hennes bedre, ikke bare ditt.
Du forstår hvorfor jeg spør? Hun kan være litt naiv til tider,
mens du blir en rik mann av dette. Jeg føler meg beskyttende.
Som kongereporter har jeg vært tett på dette ekteskapet en stund.
Aller nyligst på hennes andre bryllupsreise.
Jeg kan ikke utstå at noen blir knust slik.
-Mener du at hun blir det? -Ja.
-Ta denne boken som blir skrevet nå. -I samarbeid med prinsen av Wales?
Kanskje ikke ham direkte, men helt klart hans venner.
De vil få fortalt det de mener er sannheten om Diana.
Og tro du meg. Det blir ikke pent.
Jeg vil bare gjøre det rette for henne. Hun er som en søster.
Det gir jeg deg mitt ord på. Ingen vil få vite at hun hadde noe med det å gjøre.
La oss ta ett steg av gangen. Først får vi skrevet et utkast.
Prinsessen kan alltids få det avsluttet senere om hun ønsker.
Her er en liste over spørsmål til henne.
Adjø, mor.
Adjø.
James Colthurst.
Takk.
Klar?
Jeg ble plutselig utrolig nervøs.
Andrew ville at du skulle begynne med å forklare hvorfor du gjør dette.
Fordi jeg har prøvd alt.
Jeg har konfrontert min ektemann vedrørende elskerinnen, men blitt avfeid.
Jeg har gått til dronningen.
Det var som å snakke med en vegg.
Til slutt gikk det opp for meg. Hvis ikke jeg får ut min versjon av historien,
så vil folk aldri forstå hvordan det har vært for meg.
Jeg har vurdert å flytte utenlands med guttene,
men kongehuset kan kreve omsorgsrett for enhver tronarving.
Da hadde guttene blitt tatt fra meg.
Hvilket skjedde min mor.
Det kunne jeg ikke ha levd videre med.
Kan De fortelle meg noe om barndommen deres?
Det var en svært ulykkelig barndom.
Foreldrene mine var alltid dypt viklet inn i sine egne problemer.
Moren min gråt alltid.
Mens min far aldri fortalte oss hva det var som foregikk.
Og barnepikene kom og gikk.
Jeg hatet dem.
Prins Charles svarte som kjent "Hva enn 'forelsket' betyr"
da han ble spurt om han var forelsket i Dem.
-Hvordan følte De Dem da? Fullstendig traumatisert.
Selvfølelsen min raknet.
Men… Jeg var for redd til å spørre ham om hva han mente.
Og så var det for sent.
Sett fra utsiden var det et eventyrbryllup.
Hvordan ble det opplevd fra innsiden?
Som en vond drøm.
Kvelden før bryllupet… ble jeg plutselig helt overveldet,
og jeg gråt ustanselig.
Jeg spiste alt innen synsvidde.
Jeg kastet opp overalt i leiligheten,
noe som var et tydelig tegn på at alt ikke var som det skulle.
Da jeg gikk opp kirkegulvet, ble jeg overveldet av kjærlighet for min ektemann.
Men så så jeg Camilla i den grå drakten og pilleeskehatten.
Da gikk det kaldt nedover ryggen min.
Hvor raskt begynte ting å surne?
For meg begynte det å rakne på bryllupsreisen.
Om natten hadde jeg fæle mareritt om Camilla.
Rundt dronningen følte jeg meg alltid som nummer to.
Charles så knapt på meg… Følte meg som en fisk på land…
Og jeg var så tynn, beina stakk ut overalt…
Da jeg fortalte ham at fotografer jagde meg, snakket han om Camilla…
Jeg ville være modig og tale på walisisk…
Jeg fikk ingen støtte… Jeg følte meg helt hjelpeløs.
Følte De at deres ektemann viet seg til ekteskapet på samme vis som Dem?
Det var alltid én til der.
Helt fra begynnelsen.
Som jeg ikke kunne konkurrere med.
Jeg overhørte ham snakke med henne på telefon.
Han brukte en stemme jeg aldri hadde hørt ham bruke til meg.
Øm, kjærlig og full av beundring.
Da jeg gikk gravid med William, kastet jeg meg ned trappene på Sandringham.
-Har Andrew lyttet til båndene? -Ja.
Han har formulert noen oppfølgingsspørsmål.
Hva syntes han?
Jeg tror han ble sjokkert.
Han måtte slå opp bulimia nervosa i Kumar and Clark's.
Jeg må innrømme at dette har bydd på noen overraskelser for meg også.
Jeg skulle ønske at du hadde fortalt meg om det før. Om…
Selvmordsforsøkene?
Jeg er så lei for det.
Hvorfor ringte du oss ikke?
Han spør om han kan snakke med venner av deg.
-Hvorfor? -Da er det lettere å benekte.
Kan han vise til andre kilder for alt dette, er du dekket.
Han stiller dem de samme spørsmålene. De blir vitner, som bekrefter historien.
Ja vel.
Vi kan begynne med Sue.
-Hvem er Sue? -Aromaterapeuten min.
Og Felix Lyle.
-Felix Lyle. -Astrologen min.
Og Oonagh Shanley-Toffolo.
Ikke si det. Hun er reikihealeren din.
Akupunktøren min.
Og Stephen Twigg, kroppsterapeuten min.
-Det er som en osteopat. -Akkurat.
Bra. Du er kjempeflink.
Utmerket.
Sånn.
Jeg har sett på vedtektene for den veldedige stiftelsen.
Dette er stiftelsesdokumentene.
Selve stiftelsesdokumentet. Og bestemmelsene.
Hva synes du om et forskerstipendium?
For å studere kreft hos barn.
De behandlet oss så godt ved Barts.
Det var så avgjørende for Leonoras siste dager.
Det er en fantastisk idé.
Det kan være litt trettende å få registrert det, men…
Jeg er på god fot med flere i embetsverket rundt veldedighet.
La meg snakke med dem.
For lenge siden, vet du, mistet jeg min yndlingssøster.
Cecilie. I en flyulykke.
Da fikk jeg lære hva sorg var.
Den sanne sorg.
Hvordan den forflytter seg gjennom kroppen.
Hvordan den tar bolig i den.
Hvordan du får den under huden. Som del av cellene dine.
Den tar bolig der.
En permanent bolig.
Men du lærer deg å leve med den.
Og du kommer til å bli lykkelig igjen.
Det blir aldri på samme vis som før, men det er poenget.
Man må finne fram til nye måter.
Ja.
-Å! -Å!
-Går det bra med deg? -Den kom ingensteds fra.
-Takk. -Ikke tull.
Om du trenger noe som helst, har du nummeret direkte til meg.
Da unngår du sentralbordet og alt det tullet.
Å. Det glemte jeg nesten. Det var noe Norton ville at jeg skulle si.
En bok om prinsessen av Wales er visstnok under arbeid, der hun medvirker selv.
Hva slags bok?
En som hevder at hun har blitt behandlet dårlig av familien. Ingen forstår henne.
Alle er sjalu på hennes popularitet og suksess.
Norton har fått flere telefoner fra folk som hevder
at de enten har blitt kontaktet eller kjenner noen som har blitt det.
Det er nok bare sladder.
Norton burde vite bedre enn som så.
-Ønsk ham alt godt fra meg. -Det skal jeg gjøre.
Tror du ikke hendelsene har sammenheng?
Først blir du dyttet av sykkelen, så innbruddet hos Andrew.
Det er ikke første gang jeg har blitt kjørt i grøfta slik,
og det skjer innbrudd i London hundrevis av ganger hver dag. Ingenting ble stjålet.
Jeg tar ikke den. Jeg snakker aldri i den igjen.
Jeg hørte et klikk på linjen i morges. Det kom herfra.
Patrick.
Jephson.
God ettermiddag, Miles.
Ja. Selvsagt.
Vi kommer straks tilbake til deg.
Miles Hunt-Davis, hertugen av Edinburghs privatsekretær,
ber om et møte med Dem så fort som mulig.
…fem kilometer fra Castlederg i grevskapet Tyrone,
hvor minst to terrorister ble skremt vekk
da de skulle overfalle et medlem av Royal Irish Regiment hjemme.
…av sikkerhetsstyrker tidlig om morgenen.
Voldsomme skuddvekslinger, ifølge politiet…
Vel.
Det er en stund siden jeg har vært i Kensington Palace.
-Kolonien for de utstøtte. -Er det det du kaller det?
Jeg ser mer på det som et depot for alle de gamle, sprø tantene.
Som iakttar hverandres gjøren og laden gjennom blondegardinene.
Får man noe privatliv overhodet?
-Ingenting. -Forferdelig.
For det er jo viktig å ha et privatliv?
Ja.
Og en plikt om taushet.
Det er vel det jeg skal snakke med deg om i dag.
Vær så god.
Jeg står, hvis det er i orden.
Ja, jeg kan være en stri, gammel stabeis, men jeg har alltid vært svak for deg.
Kanskje fordi du er ung. Kanskje fordi du er en vakker kvinne.
Kanskje fordi jeg ofte deler din frustrasjon over ektemannen din.
Jeg har alltid følt at jeg ville beskytte deg.
Glad i deg, er jeg. Nå har jeg sagt det.
Så når jeg ser deg gjøre feilvurderinger,
vil jeg lene meg over bordet og minne deg om at jeg er på ditt lag.
Hva er det jeg prøver å si?
Du er ingen novise lenger.
Du har kommet mye lenger enn å anse oss som familie.
Det er feilen folk begår i begynnelsen, mens du forstår at det er et system.
Vi er alle del av dette systemet.
Du, jeg og sjefen selv.
Fettere og kusiner, onkler og tanter. De utstøtte.
På godt og vondt. Ingen kommer seg ut av det.
Og vi kan ikke bare lufte våre klagemål
og kaste bomber ut i luften som i normale familier.
Gjør vi det, ødelegger vi noe som er mye større og mye viktigere.
Systemet.
Derfor skal du få dette tipset av meg.
Jeg mener… Bare vær kreativ.
Du kan bryte så mange regler du bare vil. Du kan gjøre som du vil.
Du kan ordne det akkurat slik du ønsker for å finne gleden du trenger i ditt liv.
Så lenge du husker denne ene betingelsen. Den eneste regelen.
At du forblir lojal til din ektemann og til denne familien i offentligheten.
-Stille, mener du? -Ja.
Ikke forstyrr balansen.
-Greit. -Noen gang.
Livet ut.
Du sier ingenting.
Jeg tror ikke det er noe å si.
Det tror jeg er det klokeste jeg noen gang har hørt deg ytre.
Det går bra med henne.
-Bra. -Ja.
Jeg sa til henne at hvis hun var litt mer kvikk
og litt mer strategisk,
så kunne hun finne all glede hun trengte som del av systemet
uten at noen fant ut om det.
Er det løsningen, mener du?
At ektemenn og hustruer skal ha hemmeligheter for hverandre?
Hemmeligheter? Det var da ikke noe pent ord. Nei.
Det jeg mener, vet du, er at om folk handlet mer gjennomtenkt,
modnere og mer diskré,
så kunne det faktisk utgjøre limet som binder alt sammen.
Jeg mener nemlig at man i et ekteskap bør ha som mål
å ikke ha hemmeligheter eller tillempninger.
Det er fordi du er den du er.
Ikke bare fordi enhver ektemann eller hustru fornemmer at noe er på snei,
men til syvende og sist handler det ikke om hva jeg vet om deg,
eller selv hva du vet om meg.
Det handler om hva Han vet.
Om oss alle.
Jeg tror da at Han tar en frikveld fra tid til annen.
-God natt. -God natt.
I kveld får jeg selskap av Andrew Morton, som har vært kongereporter
og nå er forfatteren bak boken alle snakker om.
-God kveld, Andrew. -God kveld.
Kan du fortelle dem som eventuelt har bodd under en stein hva boken handler om?
Min bok er et inngående portrett av prinsesse Diana.
Et forsøk på å fortelle historien om hvordan hennes liv og ekteskap ser ut.
Faktum er at vi finner en dypt ulykkelig kvinne bak den glamorøse fasaden.
Du utbroderer grundig i detalj
i en bok som tilsynelatende kanaliserer Diana selv,
men du likevel hevder at hun ikke var delaktig i.
Jeg kan helt kategorisk avvise at jeg intervjuet prinsessen,
men jeg har snakket med venner, kollegaer, alle som ville si noe.
Mange var desperate etter å fortelle verden hvordan det er.
Vi snakker virkelig om hele verden.
Denne boken knuser alle forlagsrekorder.
…i Frankrike, Nederland, Tyskland og Japan,
og gjør deg til en rik mann på veien.
Føler du skyld eller ansvar for å kaste kongefamilien ut i en krise?
Ærlig talt mener jeg at kongefamilien selv har gjort det.
De visste hva de gikk til med Diana. At hun var sårbar.
Om den vanskelige barndommen hennes.
De visste at hun trengte kjærlighet, trygghet og bekreftelse.
Men ga de henne det? Nei.
De ga henne den rake motsetning.
De kan ikke overraskes av at hun vil at folk skal forstå hvorfor hun er ulykkelig.
Hva betyr det?
At dette er av de tilbakevendende øyeblikkene
der kongefamilien virkelig er i krise,
men der den skjøre våpenhvilen mellom Diana og de kongelige ikke fungerer.
I en våpenhvile er det to alternativ.
Enten forhandler man frem en langvarig fred,
noe jeg ikke ser som sannsynlig, siden begge sider er sitter godt fast,
eller så eskalerer man.
-Til hva da? -Full krig.
Og dessverre ser det ut til at vi er på vei dit nå.
Tekst: Fredrik Island Gustavsen