EN NETFLIX-SERIE
"PRØVDE Å TA SITT EGET LIV"
Ingen forbereder deg på tilværelsen som separert.
Det er et merkelig ingenmannsland.
Eller ingenkvinnesland.
Hverken gift eller enslig.
OPPTAKET ER SJUKT
Hverken kongelig eller alminnelig.
Som en harpy, et av disse fabeldyrene.
Halvt kvinne, halvt fugl.
I et øyeblikk flyr man høyt, er begivenhetenes midtpunkt.
Så smeller man ned på jorda med et brak.
JEG BLIR ALDRI DRONNING
Ikke et brak. En krasj.
Uten noen å snakke med. Ingen som holder en med selskap.
Da jeg hadde barna her, hadde vi i det minste hverandre.
Nå skal William begynne på Eton.
Tenk at han alt er i den alderen.
Takk.
Så voksen.
Han som alltid har vært min klippe.
Vet ikke hva jeg gjør, nå som han er borte.
-Au! -Unnskyld.
-Er alt i orden der bak? -Jeg er litt ute av det i dag.
Her klager jeg over tullete problemer, mens du og Joe har større ting å tenke på.
-Har de funnet en dato for operasjonen? -I neste uke.
-Du må la meg komme og stille opp for deg. -Nei. Du er altfor travelt opptatt.
Ikke med noe viktig.
-Bare vink, William! -Her borte, William!
Gi oss et smil, William!
Så stilig De er i dag!
-Hvordan føles første skoledag, William? -Kommer De til å savne Deres far?
-Forferdelig håndskrift. -Vi tar ham likevel imot.
-Jeg tror jeg gjorde en feil. -Sikkert ingenting å bekymre seg for.
-Hvilken religion? -Den anglikanske kirke.
Som du en dag blir overhodet til.
Godt jobbet.
-Velkommen. -Velkommen.
-Unødig mye oppstyr. -Han var nervøs, signerte på feil sted.
Kanskje fordi du sto der og gjorde byrden for stor.
-Jeg er bare hønemor. -Du gjorde byrden for stor.
Takk. Det ser jeg virkelig frem til.
Godt jobbet.
Alt ordner seg.
Blir du trist eller ensom, kan du bare titte ut av vinduet og vinke til bestemor.
OK.
Adjø.
-Prins Williams første dag på Eton i dag. -Ja.
Alt tretten år. Hvor blir tiden av?
Ja, min santen.
-Jeg glemmer det. Robert, gikk du på… -Ja, ma'am.
-Og sønnen din? -Alexander? Han begynner neste år, ma'am.
Det kan kanskje være hyggelig å invitere William på te i dann og vann.
-Hvis det er tillatt. -Flott forslag.
-Jeg vil da nødig bryte reglene. -Jeg snakker med læreren hans.
Takk skal du ha.
Charles Spencer, prinsesse Dianas bror, er den siste høyprofilerte
som ble offer for at privat korrespondanse ble lekket til avisene mot penger.
Jarl Spencers egen sikkerhetssjef, Alan Waller,
skal angivelig ha gitt et brev til avisen Today
der jarlen stilte seg kritisk til prinsessens adferd.
Jeg leste nettopp fin omtale av fødsels- depresjonsepisoden. Litt smiger?
Helt klart.
"Martin Bashir behandler temaet med overraskende tyngde og dybde,
og nekter plent å utnytte privat lidelse til billig voyeurisme eller melodrama."
Ikke at det innvirket på seertallene.
World in Action slo oss så det sang.
Ja, det kan du si. Knust igjen av det kommersielle fjernsynets uhyre.
Det har seg slik at jeg kanskje har en idé som kan vende opp ned på det.
-Fortsett. -Prinsessen av Wales.
Hva med henne?
De amerikanske TV-selskapene elsker henne.
Siden Charles har gitt et intervju til Dimbleby,
mener de at Diana bør få mulighet til å svare. Hun vurderer visst det.
-Vi bør fremme vårt kandidatur. -Hvorfor skulle hun snakke med oss?
Yankeene kan fly henne kloden rundt og betale millioner til hennes veldedighet.
Hva kan vi tilby henne? Innbakt pølse fra BBC-kantinen?
Det er poenget. BBC-kantinen.
Ikke CBS eller ABC, men nasjonal- helligdommen. Troverdig.
-Viktig. -Men vi er Panorama.
Vi bedriver gravejournalistikk. Med Diana blir det kjendissladder.
Jeg er uenig, Steve.
Diana er kona til vår framtidige konge og mora til den neste. Jeg hører
at hun er på sammenbruddets rand, slik hun føler hun blir behandlet.
Hva er vel mer Panorama enn en nasjonal institusjon i fritt fall?
Et monarki som stuper i aktelse og troverdighet hos folket,
idet de ødelegger en av sine egne.
-En enormt stor nyhetssak. -Hvordan kan vi engang nå henne?
Vi må bare få det til å se ut som en vanlig kontoutskrift.
Som viser en betaling fra News International.
"News International." OK.
Kan du gjøre den… litt større?
Ja.
Beboere i Islington er kritiske til planer
om ny, internasjonal terminal ved St. Pancras.
Traseen skal gå gjennom Islington…
-Hvilken konto? -Alan James Waller.
W-A-L-L-E-R.
OK. Vi lager en til,
med betalinger fra Penfolds Consultants med "Jersey" under.
OK.
Det må se mistenkelig ut, som en utlands- konto. Kanaløyene. Det fanger øynene hans.
La oss ta en titt.
Penfolds.
OK. Det er bra. Godt.
-Lord Spencer. Jeg heter Martin Bashir. -Gleder meg.
-Takk for at De tar Dem tid. -Kom inn.
Først vil jeg gjerne si
hvor godt jeg alltid har likt ditt arbeid som direktekorrespondent for NBC News.
Har du sett noe av det?
-Trodde ingen så det her. -Det har blitt en vane.
Du har vært en inspirasjon for meg i min egen journalistikk.
Takk skal De ha.
Hvordan kan jeg hjelpe?
De har sikkert hørt historier om telefonavlytting de senere årene,
der opptak av fortrolige samtaler mellom offentlige skikkelser lekkes til pressen.
-Selvfølgelig. Det hendte meg. -Jeg vet det.
Da jeg først hørte om pålegget mot din tidligere sikkerhetssjef, Alan Waller,
gravde jeg litt, og det har seg slik at pengene Mr. Waller fikk utbetalt
ikke bare kom fra avisene.
Kontoutskrifter som viser utbetalinger til ham.
Først fra News International, eierne av avisen Today,
men så, mye mer illevarslende,
også fra ytterligere et selskap, registrert i Jersey,
for uspesifiserte tjenester.
Jeg tror at det andre selskapet er et postboksselskap,
muligens for etterretningstjenesten.
Hva?
Det betyr at MI5 eller GCHQ faktisk kanskje
har vært opphavet til lekkasjene.
Herregud.
Deretter tenkte jeg som så. Hvis De er avlyttet…
…hva om søsteren Deres også har vært offer for
etterretningstjenestenes skitne triks?
Og det var da jeg fant dette.
Opplysninger om en annen konto, også registrert på Kanaløyene,
som viser utbetalinger til en Patrick Jephson.
-Privatsekretæren hennes. -Ja.
-Tror du at han også er med på det? -Jeg tror at Jephson
og muligens andre nær prinsessen
faktisk er spioner, som får betalt for å rapportere om privatlivet hennes,
av etterretningstjenestene
og muligens også etter bud fra hertugdømmet Cornwall.
-Steve Hewlett. -Hallo. Dette er Charles Spencer.
Lord Spencer. Hvordan kan jeg hjelpe?
Jeg snakket nettopp med Martin Bashir, en av journalistene dine.
Å ja?
I hvor stor grad kan du gå god for ham?
Martin er en av våre beste.
Du sier at jeg kan stole på ham og det han sier.
Ja.
Han er en prisbelønt journalist av ypperste sort.
Takk. Det setter jeg pris på å høre.
-Det er bekreftet. De tar ham inn nå. -Prøv å tenke positivt Hvilket sykehus?
-Royal Brompton. -I South Kensington?
-Ja. Men du trenger ikke å gjøre dette. -Gi deg. Du stiller alltid opp for meg.
Jeg må legge på. De legger ham i narkose nå.
Hallo?
Blått team til intensiven, takk.
-Mrs. Toffolo? -Ja.
Den innledende operasjonen gikk bra, men en halvtime etter ankomst til intensiven
er jeg redd deres ektemann fikk betydelige postoperative blødninger.
Vi måtte handle umiddelbart og operere der og da.
Det er med glede jeg kan si at Josephs tilstand nå er stabil.
Takk.
Det jeg vil gjøre nå, er å ta ham med inn i operasjonsstuen igjen
for å forsikre meg om at alt er i orden.
Vi ser slike komplikasjoner hos mellom 5 og 10 % av bypassopererte.
Det som er avgjørende, er å få grepet inn tidlig,
og vi fant dette på et tidlig stadium.
Takk, doktor.
Joe kommer seg gjennom dette. Du hørte hva legen sa.
-Han var da ganske lekker? -Hvem?
Dr. Khan. Navnet stod på skoene hans.
-Jeg så ikke skoene hans. -Så du på øynene hans?
Nei.
Øynene hans var nydelige. Og varme.
Snille.
Han hadde også fine hender.
Det eneste interessante med de hendene
er at de ikke skjelver når han holder en kniv.
-Tror du at han er pakistansk? -Jeg vet ikke.
Formodentlig. Med et navn som Khan.
-Hallo? -Hei, vennen min.
-Hei, mor. -Hvordan har du det?
Helt greit.
Har du kommet deg til rette?
Får du hjelp med skjortekragen? Krageknappene er helt umulige.
-Du må ikke kvele deg selv. -Det går fint. Jeg er vant til det nå.
Hvordan er de andre guttene? Har du fått deg venner?
-Et par. -Er det alt du har å si?
Fortell meg litt, da.
-Savner du meg? -Ja.
Jeg savner deg helt fryktelig. Min kloke ugle av de få ord.
-Bestemor har invitert meg på te. -Det er hyggelig, da.
Bare dere to?
-Ja. -Da får du legge inn et godt ord for meg.
-Hvorfor det? -Vi treffes knapt lenger.
Jeg tror at hun er sint på meg.
-Hva var det? -Hva da?
-Jeg hørte et klikk. Hørte du det? -Nei.
Vi må være forsiktige. Det fins dem som vil lytte på samtalene våre.
-Det er avlyttingsutstyr overalt. -OK. Jeg får vel legge på.
OK. Adjø.
Hallo?
Men jeg innbiller meg det ikke, Patrick. Jeg hører klikk på linjen hele tiden.
Jeg har forstått det slik at alle samtaler,
både innkommende og utgående, går gjennom Slottets sentralbord,
slik at de er svært vanskelige å avlytte.
Men det er ikke umulig.
Har du undersøkt lysarmaturen?
-Ikke ennå. -Det ba jeg spesifikt om.
Det gjøres i dag. Det lover jeg.
Og din bror har ringt. Han ba om et møte så fort som råd.
-Hvorfor? -Det sa han ikke.
Deres Kongelige Høyhet.
Se, det er henne! Se. Hei!
-Hei. -Fort! Gi meg kameraet.
-Få et bilde! -Hei!
-Hvordan går det, Diana? -Se! Det er Diana!
Herregud. Å, herregud.
Herregud!
Hallo, Carlos.
Raskt. Lukk døren bak deg.
Sjarmerende. Er det sånn du tiltaler søsteren din etter to års stillhet?
Stillheten var vel ditt valg.
Og hallo.
Kom inn.
For noen dager siden hadde jeg et møte med en journalist fra BBC.
En fyr ved navn Martin Bashir.
Han…
Temaet var etterretningstjenestens overvåkning av offentlige personer.
-Husker du sikkerhetssjefen min, Waller? -Han som lekket brevet ditt. Ja.
Det viser seg at han ble betalt regelmessig.
Bashir viste meg kontoutskrifter.
En fra News International,
den andre… fra et postboksselskap basert på Jersey,
som later til å være en fasade for etterretningstjenestene.
Ja, ja. Det er tydelig at Bashir mener at folk holder et øye med deg også.
Du vet jo hva jeg tror. De har spionert på meg i årevis.
Det var derfor jeg kvittet meg med livvaktene mine.
-Det er ikke bare politibetjentene. -Hvem andre?
-Offiser Aylard. -Charles' privatsekretær?
Og… din egen privatsekretær.
Min Patrick? Nei.
Bashir sier at han har bevis.
Vel, vel. Du bør treffe ham. Få høre det rett fra kilden.
Hadde ikke foreslått det om jeg ikke var sikker på at han var til å stole på.
Er alt i orden ellers?
Jeg tror at de fiklet med bremsene på bilen.
Hva?
Eller så trenger den bare service.
Akkurat, ja.
Få høre, nå da. Fortell meg om skolen.
Den er veldig mye større enn Ludgrove.
Jeg går meg bort hele tiden. Og alt har egne navn.
Jeg fant ikke veien tilbake forleden. En av de eldre guttene sa:
"Ta til høyre ved den brennende busken." Jeg ante ikke hva han snakket om.
-Det viser seg at det er en… -Lyktestolpe.
Ja.
-Semester kalles ikke det. De kalles… -Halvdeler.
-Timer heter ikke timer, men… -Deler.
-Og lærere heter… -Beaks.
Og de store guttene er kjempesvære. Store som aper.
-Man får kjøpt barberblader der. -Dem trenger du snart.
Nei.
Jo, og så sprekker stemmen opp, og så får du store, illeluktende føtter.
Til slutt tårner du over oss som en kjempe.
-Særlig hvis du fortsetter å spise slik. -Kjempegodt.
Du glemmer at jeg også gikk på Eton. Ikke som vanlig elev.
Men for å lære historie og konstitusjons- lære av viserektor Marten.
Jeg ville sende din far dit, og han gledet seg stort.
Men Philip mente noe annet.
-Slik ble han sendt på skole i Skottland. -Jeg vet det. Han snakker ennå om det.
Ikke ennå, vel?
-Hvordan kommer dere overens? -Far og jeg?
-Far er far. -Og mor?
Hun ba meg om å legge inn et godt ord i dag. Sier hun aldri ser deg lenger.
Hvor jeg bor er en dårlig skjult hemmelighet.
Det er ofte i nyhetene.
I tillegg flagger de fra taket i ethvert hus jeg befinner meg i.
-Hun er velkommen når som helst. -Bra.
Bekymrer du deg for henne?
Stundom.
Et barn skal ikke måtte bekymre seg for en forelder.
Jeg vil bare… at hun skal være lykkelig.
Hva gjør han?
-…lenkene fra dørene og lot ham komme inn. -Oi.
-Hallo. -Hallo.
Hallo.
-Veldig bra, mor. -Å. Takk, vennen min!
Det var velformulert.
Hun har vært her de fleste dagene i det siste. Først for å treffe vennen,
men så begynte hun å snakke med andre pasienter også.
-Det får alle i bedre humør. -Ingen presse? Fotografer?
Nei. Hun kommer helt alene. Selv uten livvakt.
Jeg kommer straks tilbake.
Hei.
Jeg ville bare takke Dem for det De gjør.
Jeg har bare snakket med dem og holdt dem med selskap.
Ingenting sammenliknet med det du gjør.
Bare det tekniske, ikke det mirakuløse, som å gjøre folk glade og gi dem glede.
Det du gjør, er fullt og helt mirakuløst.
Jeg er bare en vennlig overklassekvinne.
-Hyggelig å treffe Dem igjen. -Deg også.
Er De fortsatt her om en time? Jeg kan ta lunsjpause da.
-Ved midnatt? -Ja.
OK. Ja.
Hvis De går opp i tredje etasje, rett ved siden av heisen, finner De en automat.
Det er mer privat enn i kantinen.
Jeg er så lei for det.
Hva har De lyst på? Quavers? Cheesy Wotsits?
Eller potetgull med salt.
-Med salt. -Godt valg.
Hvorfor har jeg ikke sett deg de siste ukene?
Jeg var borte. Jeg besøkte familien min i Pakistan.
Jeg dro til Pakistan på rundreise alene i 1991.
Det husker jeg. Hele landet stoppet opp.
Det gjorde dypt inntrykk på meg.
-Dette var deilig, forresten. -Ja, er de ikke det?
Jeg elsker søppelmat.
Det var uventet sexy.
-Jeg husker besøket ved Badshi-moskeen. -Badshahi.
Badshahi.
Der satt jeg pent og pyntelig på min lille pute, med det gylne skautet jeg fikk.
-Dupatta. -Dupatta.
Imamene snakket om tverreligiøs harmoni. Jeg kunne nok blitt lykkelig der
hvis jeg fant meg en snill og kjekk pakistansk ektemann.
Det er en fin idé teoretisk sett.
Men de tradisjonelle verdiene kan nok være litt utfordrende.
Tror du familien jeg giftet meg inn i er noe annerledes?
Jeg ble instruert til å kle meg sømmelig.
Snakke med lavmælt stemme,
gå ett steg bak ektemannen min og alltid kalle ham "sir".
Jeg ble forhindret fra å uttrykke meninger eller ta utdannelse.
Jeg måtte love dyrt og hellig at jeg var jomfru før jeg ble vurdert til ekteskapet.
Beklager.
Vel, vel. Dessert? Curly Wurly?
Perfekt.
Er du én halvdel av et pent, pakistansk, konvensjonelt arrangert ekteskap?
Nei, det er jeg ikke.
Jeg er evig singel. Kan ikke se for meg noe annet, med denne jobben.
Hvorfor ikke det?
For det første har jeg veldig lite fritid.
Selv ikke til å gå på kino en fredagskveld?
Kino?
-Jeg husker ikke sist jeg var der. -Fins det en film du har lyst til å se?
-Apollo 13? -La oss dra, da.
De kan ikke dra på kino.
De er den mest gjenkjennelige kvinnen i hele verden.
-Da blir det folkeoppstandelse. -Stol på meg. Jeg har gjort det før.
-Martin. -Lord Spencer.
-Godt å se deg. -Deg også. Søsteren min er ovenpå.
Broren min fortalte meg om samtalen deres, som bekreftet det jeg trodde.
Merkelige klikk på telefonen, at ting jeg har sagt kommer til pressen.
Ting som umulig noen kunne vite om med mindre de hadde lyttet.
Hvem tror du har lyttet?
Politi og etterretning. Krefter som er lojale til kongefamilien.
-Og… hvorfor tror du at de gjør det? -Fordi de anser henne som en trussel.
På grunn av makten og populariteten hennes.
Og kanskje til og med på grunn av hva du vet.
-Tro meg. Jeg vet alt. -De er bekymret for hva du kan si videre.
Så de prøver å skremme og latterliggjøre meg. Få meg til å framstå paranoid, gal.
-Men det er jeg ikke. -Nei. De er bare en trussel.
Og jo større trussel, jo større løgner bruker de for å bringe den til taushet.
Folk jeg har snakket med ved MI6,
kontakter jeg har hatt i årevis som gravejournalist,
bekreftet at Deres sjåfør, Steve Davies, også er med.
Steve?
At de felles for et år siden bestemte seg for å gå helhjertet til angrep på Dem.
En felles innsats for å bryte Dem ned med mål om å drive Dem ut av landet
og tvinge Dem til å bo utenlands. I Canada eller i USA.
-Det får de ikke til. -Det må De ikke la dem.
Hva skal hun gjøre, da?
Det beste, etter min mening, er å gå offentlig ut med din side av saken.
Få det ut i offentligheten. La folk få vite sannheten.
Og det sier seg selv
at vi i Panorama gjerne vil hjelpe Dem med det, om De bestemmer Dem for det.
Vi bør tenke over dette.
Husk at du ikke trenger å ta noen avgjørelse akkurat nå.
Flere amerikanske TV-selskaper er alt interessert.
-Det har jeg hørt. -Oprah Winfrey.
Barbara Walters.
-Ja. -Og David er en venn av meg.
-David… -Frost.
Får De kontroll, da?
Kanskje ikke, men sånt er jeg flink til.
Vi ville helt klart ha gitt Dem full kontroll.
Og De beskyttes av den beste merkevaren i verden
hva gjelder journalistisk integritet, BBC.
-Vil de møtes igjen og diskutere mer… -Ja takk.
Nummeret hjem til meg privat.
Takk.
Ja.
Vel, vel.
Skal vi gå?
-Hvor er "hjemme"? -Wimbledon.
Opprinnelig, mener jeg.
Jeg ble født i Wandsworth, men mener De foreldrene mine, er det Pakistan.
Snakket du urdu eller punjabi i oppveksten?
Engelsk.
Interessant.
Litt av et sammentreff.
-Ja. -Så…
-Akkurat. -Etter deg.
Jeg setter pris på din diskresjon…
Hun er desperat etter å snakke. Hun har brennbart materiale på lager.
Hun vil rive ned hele huset.
-Tror hun er interessert i meg. -Hva?
Ikke sånn ment. Men det at jeg er pakistansk.
Du sier alltid hvor britisk du er.
Ja, men med henne følte jeg at det ga en egen forbindelse.
Måten hun vektla det på.
Det var merkelig.
-Skal du ikke si hallo? -Hallo.
Ti, ni, åtte, sju, seks…
Antenningssekvens påbegynt.
Tre, to, én…
Antenning.
Houston. Vi har forlatt tårnet kl. 13.13.
OK. Mottatt.
Få høre nå, gravalvorlige, viktige doktor.
Hvordan gjennomfører man faktisk en hjerteoperasjon?
Så fort pasienten er i narkose, åpner jeg brystkassen.
-Hvordan? -Med en skalpell.
Man skjærer et snitt på 25 til 30 cm.
Hvor begynner du?
Her.
Og går nedover.
-Hvis jeg kan. -Det kan du.
Og ned hit.
-Så bryter man av brystbenet. -Au.
Du er under narkose. Du kjenner det ikke.
Stol på meg, jeg kjenner alt.
-For å komme til hjertet. -Hvor ligger hjertet?
Hjertet ligger her.
-Ikke her, på venstre side? -Forhåpentligvis ikke.
Forhåpentligvis midt på, der det skal være.
Får jeg lov?
Det får du.
Akkurat her.
Kjenner du det?
Ja.
Er det knust?
I massevis av deler? Etter år med forsømmelse og grusomheter.
Nei, det føles helt fint.
En ganske sterk puls, faktisk.
Jeg har måttet gjøre den sterk. For å overleve.
Fortsett.
Så kobler vi pasienten til en hjerte- og lungemaskin.
Så skaper jeg en gang rundt den blokkerte arterien.
Er det vrient? Det høres vrient ut.
Det blir lettere med trening.
Og etter rundt seks ukers rekonvalesens, er hjertet så godt som nytt.
Takk.
Du lappet nettopp sammen hjertet mitt.
Jeg bør dra.
Tusen takk.
God natt.
Får jeg ikke et ordentlig kyss?
Jeg forstår ikke hva du ser i meg.
Jeg er en helt gjennomsnittlig, sosialt klossete
lettere overvektig og arbeidsnarkoman lege.
Jeg er redd for at du tror at jeg er en… stor greie.
En glamorøs, overjordisk greie å være redd for.
-Det er du jo. -Nei, det er jeg ikke.
Jeg er ingen lenger.
Virkelig. Ingen.
Jeg har ingenting.
Ingen virkelige venner. Ingen formål med livet, ingen rolle.
Ingen familie.
Du glemmer at jeg alt har hatt en prins. Han knuste hjertet mitt.
Jeg ser bare etter en frosk som kan gjøre meg lykkelig.
Hvilken trivelig overraskelse.
Jeg ville spørre deg om råd. Om naboen din.
Hvilken av dem? Man har da så mange ved Kensington Palace.
-Den besværlige av dem. -Utvalget ble sågar ikke mindre nå.
Den vidt berømte?
Den aldri så lite ustabile?
Den naboen, ja.
Jeg drakk te med William forleden dag,
og fikk en følelse av at han var oppslukt av bekymring for sin mor.
Det er han nok. Stakkars.
Jeg tenkte at du kanskje visste mer. Du snakker vel med Diana?
Hva får deg til å tro det?
Du sier jo alltid at du har slik sympati med henne.
Jeg føler med henne, ja. Som utenforstående.
Som en som er følelsesmessig kompleks.
Som en som sliter med å leve et helt alminnelig liv.
Som en med… stil og karakter.
Og stjernekvaliteter.
Ja.
Systemet er ikke så lett for sånne som oss, vet du.
Men det betyr ikke at vi snakker sammen. Eller deler betroelser.
Diana kommer og går, og jeg aner ikke hva hun sysler med.
-Hei. -Hei.
OK. Siden vi møttes sist, har jeg benyttet meg av noen tjenester.
Det viser seg at minst tre av telefon- linjene ved Slottet har blitt avlyttet.
De har blitt skygget to ganger denne uken, er jeg redd. Ikke av paparazzoer,
men etterretningstjenesten utkledd slik.
-Deres privatsekretær… -Patrick.
Før var det en magefølelse, nå er vi sikre. Kontoutskrifter bekrefter det.
Han har mottatt betalinger fra den samme kontoen fra Kanaløyene
som Charles' privatsekretær, offiser Richard Aylard.
Herregud.
Hva med vennene mine? Hva om de også blir spionert på?
Jeg hadde vært varsom med å si noe til vennene dine.
Er det én ting jeg har lært, er det å ikke stole på noen.
Vi har et ordspråk på urdu. Jitne muh utni baatein.
"Jo flere munner, jo mer prat."
-Akkurat. -Jeg er så lei for det.
Men jeg vet i det minste bitte litt om hvordan det er når krefter jobber mot en.
Jeg vokste opp i sosialbolig.
De første ni månedene i et herberge for hjemløse.
Jeg måtte jobbe dobbelt så hardt
for å få en fot innenfor døren i det blendahvite BBC.
Og jo mer jeg lykkes, jo mer avskydd blir jeg.
De sier det ikke.
Men du føler det på måten de ser på deg på. Eufemismene.
Jeg vet hvordan det er å bli nedvurdert og plaget.
Hvordan det føles å være outsider
i en av Storbritannias høyest skattede institusjoner.
Men hvis de tror at de kan skremme oss,
så tar de grundig feil.
Du vet ikke hvor mye det betyr for meg.
Å bli forstått.
Og endelig ha noen på min side.
Så lenge har jeg ønsket at folk fikk vite sannheten om hvordan denne familien er.
Hvor ensomt det er blant dem.
Men…
Jeg visste ikke hvem jeg kunne fortelle det til. Eller stole på.
De kan stole på meg.
Og jeg lover at jeg skal beskytte Dem hele veien ut.
Tekst: Fredrik Island Gustavsen