‎UN SERIAL NETFLIX
‎PRINȚESA DIANA A ÎNCERCAT SĂ-ȘI IA VIAȚA
‎Nimeni nu te pregătește pentru despărțire.
‎E un fel de tărâm al nimănui.
‎Al niciunei femei.
‎Nici căsătorită, nici singură.
‎Nici regală, nici normală.
‎Ca o harpie.
‎O creatură mitică.
‎Jumătate femeie, jumătate pasăre.
‎Într-o clipă plutești în văzduh, ‎în centrul atenției.
‎În clipa următoare, te prăbușești.
‎NU VOI FI REGINĂ NICIODATĂ
‎Nu lin, ci violent.
‎Nu ai cu cine vorbi.
‎Nimeni nu-ți ține companie.
‎Când erau copiii aici, ‎măcar ne aveam reciproc.
‎William va începe la Eton.
‎Nu pot să cred că e deja la vârsta aia.
‎Mulțumesc!
‎Atât de matur.
‎Întotdeauna a fost ancora mea.
‎Nu știu ce voi face fără el.
‎- Doare! ‎- Scuze!
‎Totul e în regulă?
‎Sunt puțin distrasă azi.
‎Uite la mine cum turui
‎când tu și Joe aveți atâtea pe cap.
‎- Au stabilit data pentru operație? ‎- E săptămâna viitoare.
‎Permite-mi să te susțin acolo.
‎Nu, sunteți mult prea ocupată.
‎Nu am nimic important de făcut.
‎A NIMĂNUI
‎- Fă-ne cu mâna, William! ‎- Uită-te încoace!
‎Zâmbește, William!
‎Ești foarte elegant azi!
‎William, cum e să începi școala?
‎O să-ți fie dor de tata?
‎- Ce scris urât! ‎- Îl vom accepta.
‎- Cred că am făcut o greșeală. ‎- Nu-i nimic.
‎Ce religie?
‎Biserica Anglicană.
‎Pe care o vei conduce cândva.
‎Bravo!
‎- Bun-venit! ‎- Bun-venit!
‎Nu trebuia să-l bați la cap.
‎A semnat în locul greșit.
‎Fiindcă îi suflai în ceafă. Îl sufocai.
‎- Îl educam. ‎- Îl sufocai.
‎Mulțumesc! De-abia aștept.
‎Felicitări!
‎Totul va fi bine.
‎Dacă te simți vreodată singur, ‎poți să-i faci cu mâna bunicii la geam.
‎Așa…
‎Pa!
‎E prima zi a prințului William la Eton.
‎Da.
‎Are 13 ani deja. Unde zboară timpul?
‎Că bine zici!
‎- Amintește-mi, Robert, tu ai fost… ‎- Da, doamnă.
‎Și fiul tău?
‎Alexander? Va începe la anul, doamnă.
‎Ar fi plăcut să-l invităm la ceai ‎pe William din când în când.
‎- Dacă este permis. ‎- O idee grozavă.
‎Dar nu vreau să încalc regulile.
‎Voi discuta cu intendentul lui.
‎Mulțumesc.
‎Charles Spencer, fratele prințesei Diana, ‎este cea mai recentă celebritate
‎a cărei corespondență privată ‎a fost vândută presei.
‎Șeful securității contelui Spencer, ‎Alan Waller,
‎chipurile a oferit o scrisoare ‎ziarului ‎Today
‎în care contele dezaproba ‎comportamentul prințesei.
‎Am o recenzie bună ‎despre episodul cu depresia postnatală.
‎- Ai chef de puțină lingușeală? ‎- Evident!
‎„Martin Bashir abordează subiectul ‎serios și în profunzime,
‎refuzând să exploateze suferințele intime
‎pentru un efect melodramatic ieftin.”
‎Dar nu ne-a ajutat cu ratingul.
‎Lumea în acțiune‎ ne-a distrus.
‎Mie-mi spui? Am fost doborâți din nou ‎de titanica televiziune comercială.
‎Întâmplător, am o idee ‎cum să schimbăm starea de fapt.
‎- Zi-mi! ‎- Prințesa de Wales.
‎Ce-i cu ea?
‎Rețelele americane o asaltează.
‎Ei consideră că după interviul ‎lui Charles cu Dimbleby,
‎Diana merită dreptul la replică, ‎iar ea se pare că ar vrea să vorbească.
‎- Ar trebui să ne arătăm interesați. ‎- De ce ar vorbi cu noi?
‎Yankeii pot să o ducă oriunde ‎și să-i dea milioane pentru filantropie.
‎Noi ce-i putem oferi? ‎Cârnați de la cantina BBC?
‎Asta e întreaga idee. Cantina BBC.
‎Nu CBS sau ABC, ‎ci o instituție națională de încredere.
‎- Suntem importanți. ‎- Suntem ‎Panorama.
‎Noi facem jurnalism de investigație. ‎Diana e o celebritate.
‎Nu sunt de acord, Steve.
‎Diana e soția viitorului rege ‎și mama celui următor.
‎Și aud că nu mai suportă
‎modul în care a fost tratată ‎de casa regală.
‎Ce ne reprezintă mai bine ‎decât o instituție națională în colaps?
‎O monarhie care-și pierde credibilitatea ‎și susținerea publicului
‎în timp ce-și distruge un membru.
‎E o poveste uriașă.
‎Cum să o contactăm?
‎Trebuie să arate ‎ca un extras de cont normal.
‎Încasări de la News International.
‎„News International”. Bine.
‎- Se poate mai mare? ‎- Da.
‎În Islington se dispută planurile
‎pentru un terminal internațional ‎la St. Pancras,
‎care ar trece prin Islington…
‎- În contul cui? ‎- Alan James Waller.
‎W-A-L-L-E-R.
‎Să creăm încă unul,
‎cu plăți de la Penfolds Consultants, ‎trimise din Jersey.
‎Bine.
‎Trebuie să pară suspect, ‎ca un cont offshore.
‎Să fie din insulele din Canal. ‎O să-i atragă atenția.
‎Să vedem!
‎Penfolds.
‎În regulă. Arată bine.
‎- Lord Spencer, sunt Martin Bashir. ‎- Încântat.
‎- Mulțumesc. ‎- Intrați!
‎Pot începe prin a vă spune
‎că întotdeauna v-am apreciat munca ‎de corespondent la NBC News.
‎Ai văzut asta?
‎- Nu știam că se urmărește aici. ‎- M-am interesat.
‎Ați fost o sursă de inspirație ‎pentru activitatea mea.
‎Mulțumesc.
‎Cu ce vă pot ajuta?
‎Sunt sigur că ați auzit că au fost sparte ‎liniile telefonice ale unor personalități
‎și înregistrările conversațiilor intime ‎au fost publicate.
‎Sigur că da. Am pățit-o și eu.
‎Știu.
‎Când am auzit despre procesul ‎împotriva fostului șef al securității dv,
‎am investigat și se pare ‎că sumele achitate dlui Waller
‎nu au venit doar de la ziare.
‎Extrase de cont cu sumele virate lui.
‎Întâi, de la News International, ‎care dețin ziarul ‎Today,
‎apoi, de-a dreptul sinistru…
‎de la o altă companie.
‎Este înregistrată în Jersey.
‎Pentru servicii nedefinite.
‎Cred că această companie este o fațadă…
‎pentru serviciile de securitate.
‎Poftim?
‎Adică e posibil ca MI5 sau GCHQ
‎să fi fost responsabile ‎pentru scurgerea de informații.
‎Dumnezeule!
‎M-am gândit că, dacă vă ascultă apelurile…
‎e posibil ca sora dumneavoastră ‎să fi fost victima
‎campaniei de defăimare ‎a serviciilor de securitate.
‎Atunci am găsit asta.
‎Detaliile altui cont, ‎înregistrat tot în insule,
‎cu plăți către un anume Patrick Jephson.
‎CONT CURENT ‎DL PATRICK JEPHSON
‎- Secretarul ei personal. ‎- Da.
‎Crezi că e implicat?
‎Eu cred că Jephson
‎și poate și alți apropiați ai prințesei
‎sunt de fapt spioni plătiți ‎să dea raportul despre viața ei privată
‎către serviciile de securitate,
‎posibil la cererea Ducatului de Cornwall.
‎Steve Hewlett.
‎Bună ziua, Charles Spencer la telefon.
‎Lord Spencer, cu vă pot ajuta?
‎Tocmai m-am întâlnit cu un reporter ‎de-ai dumitale, Martin Bashir.
‎Da?
‎Mă întrebam în ce măsură ‎ați garanta pentru el.
‎Martin e printre cei mai buni.
‎Deci spuneți că pot avea încredere în el.
‎Da.
‎Este un jurnalist premiat, de elită.
‎Mulțumesc mult.
‎S-a confirmat. Îl duc în sală acum.
‎Rămâi optimistă. La ce spital ziceai că e?
‎La Royal Brompton.
‎- În South Kensington? ‎- Da. Dar nu e nevoie să veniți.
‎Insist. Mereu mi-ai fost alături.
‎Închid, îl anesteziază acum.
‎Alo?
‎Echipa albastră la Terapie Intensivă.
‎- Dnă Toffolo? ‎- Da?
‎Operația a decurs bine,
‎dar după jumătate de oră ‎la terapie intensivă,
‎mă tem că a suferit ‎o hemoragie postoperatorie gravă.
‎A trebuit să îl operăm imediat în secție.
‎Din fericire, Joseph este stabil acum.
‎Mulțumesc!
‎Aș vrea să îl duc acum ‎în sala de operație,
‎ca să mă asigur că totul e bine.
‎Complicațiile acestea apar ‎la 5-10% dintre pacienții cu bypass.
‎Factorul crucial este ‎momentul intervenției
‎și am descoperit problema ‎în fază incipientă.
‎Mulțumesc, doctore.
‎Joe se va vindeca. ‎Ai auzit ce a spus doctorul.
‎Era chipeș, nu?
‎- Cine? ‎- Dr. Khan. Avea numele scris pe pantofi.
‎Nu i-am văzut.
‎- Te uitai la ochii lui? ‎- Nu.
‎Avea ochi superbi.
‎Și calzi. Blânzi.
‎Avea și mâini frumoase.
‎Nu mă interesează la mâinile lui
‎decât să nu tremure cu bisturiul.
‎- Crezi că e pakistanez? ‎- Habar nu am.
‎Probabil.
‎Doar îl cheamă Khan.
‎- ‎Alo? ‎- Bună, scumpule!
‎- ‎Salut, mamă! ‎- Ce mai faci?
‎Bine.
‎Te acomodezi?
‎Te ajută cineva cu gulerul? ‎E imposibil de prins.
‎- Să nu te sufoci. ‎- ‎E-n regulă. M-am obișnuit.
‎Cum sunt ceilalți băieți? ‎Ți-ai făcut prieteni?
‎Câțiva.
‎Doar atât ai de spus?
‎Vorbește cu mine.
‎- Ți-e dor de mine? ‎- ‎Da.
‎Îmi lipsești enorm.
‎Bufnița mea înțeleaptă și monosilabică.
‎Bunica m-a invitat la ceai.
‎Frumos. Doar voi doi?
‎- Da. ‎- Să-mi pui o vorbă bună.
‎- ‎De ce? ‎- O văd foarte rar.
‎Cred că e supărată pe mine.
‎- Ce a fost asta? ‎- Ce?
‎- ‎Am auzit un sunet. Tu? ‎- Nu.
‎Ai grijă!
‎Sunt oameni ‎care vor să ne asculte apelurile.
‎Sunt microfoane peste tot.
‎Bine. Trebuie să plec.
‎Bine. Pa!
‎Alo?
‎Nu e imaginația mea, Patrick.
‎Aud sunete pe linie mereu.
‎Am înțeles că fiecare apel,
‎primit sau dat, ‎trece prin tabloul telefonic al palatului,
‎ceea ce le face greu de urmărit.
‎Dar nu imposibil.
‎Ai verificat instalațiile de lumină?
‎- Încă nu. ‎- Ți-am cerut insistent.
‎Se va rezolva azi. Promit.
‎Fratele dumneavoastră a sunat azi.
‎Vă cere o întâlnire de urgență.
‎- Pentru ce? ‎- Nu mi-a spus.
‎Alteță Regală.
‎- Uite, e ea! ‎- Salut!
‎- Dă-mi camera! ‎- Fă o poză!
‎Stai!
‎- Ce mai faci, Diana? ‎- Uitați, e Diana!
‎Doamne!
‎Salut, Carlos!
‎Închide ușa după tine.
‎Fermecător! După doi ani de tăcere, ‎atât îi zici surorii tale?
‎Tăcerea a fost alegerea ta.
‎Salut!
‎Intră!
‎Acum câteva zile, m-am întâlnit ‎cu un jurnalist de la BBC.
‎Un tip pe nume Martin Bashir.
‎El…
‎mi-a vorbit despre personalitățile ‎care sunt urmărite de serviciile secrete.
‎- Îți amintești de omul meu, Waller? ‎- Cel cu scrisoarea, da.
‎Se pare că primea plăți ‎la intervale regulate.
‎Am văzut extrase de cont.
‎Unul de la News International,
‎celălalt de la o companie-fantomă ‎din Jersey.
‎Pare să fie fațada…
‎serviciilor de securitate.
‎În fine, Bashir e de părere ‎că și tu ești sub urmărire.
‎Știi ce cred eu, ‎că mă spionează de ani de zile.
‎De asta trebuie să folosesc ‎agenți de securitate privați.
‎Nu doar poliția.
‎- Cine altcineva? ‎- Cmdr. Aylard.
‎Secretarul lui Charles?
‎Și secretarul tău personal.
‎Patrick al meu? Nu.
‎Bashir zice că are dovezi.
‎În orice caz…
‎ar trebui să te vezi cu el, ‎să-ți spună cu gura lui.
‎Nu ți-aș propune așa ceva ‎dacă n-aș fi sigur că e de încredere.
‎În rest, îți merge bine?
‎Cred că mi-au umblat la frâne.
‎Poftim?
‎Sau e mașina stricată.
‎Bine.
‎Haide, spune-mi cum e la școală.
‎E mult mai mare ca Ludgrove.
‎Mă rătăcesc mereu.
‎Și totul are câte un nume aparte.
‎Nu găseam drumul spre camere.
‎Unul dintre băieții mai mari mi-a spus ‎să „fac dreapta la tufișul în flăcări”.
‎Habar n-aveam despre ce vorbea.
‎- Se pare că e… ‎- Un felinar.
‎Da.
‎- Semestrele se numesc… ‎- Jumătăți.
‎- Lecțiile sunt… ‎- Aiureli.
‎- Profesorii sunt… ‎- Călăi.
‎Iar băieții mari sunt uriași, ‎ca niște gorile.
‎- Magazinul vinde lame de ras. ‎- O să-ți trebuiască în curând.
‎Ba nu.
‎Ba da. Vocea o să ți se îngroașe, ‎o să ai picioare lungi și puturoase
‎și o să te transformi într-un uriaș.
‎Mai ales dacă mănânci așa.
‎- Ce bun e! ‎- Uiți că și eu am fost la Eton.
‎Nu ca elev de rând.
‎Ci ca să învăț drept constituțional ‎de la prorectorul Marten.
‎Am vrut să-l trimit pe tatăl tău acolo ‎și de-abia aștepta.
‎Dar Filip a avut alte idei.
‎- Așa că a fost trimis în Scoția. ‎- Știu. Încă se plânge.
‎- Sper că nu și acum! ‎- Ba da.
‎- Cum vă înțelegeți? ‎- Eu cu tata?
‎E tata.
‎Și mami?
‎M-a rugat să-i pun o vorbă bună azi, ‎fiindcă nu vă mai vedeți.
‎Nu e un mare mister unde sunt.
‎De obicei, la știri.
‎Iar drapelul flutură ‎pe toate casele unde mă aflu.
‎- E binevenită oricând. ‎- Bine.
‎Îți faci griji pentru ea?
‎Uneori.
‎Copiii nu trebuie ‎să poarte grija părinților.
‎Vreau doar să fie fericită.
‎Dar ce face?
‎…și lăsați-l să intre.
‎Ia uite!
‎- Bună! ‎- Salut!
‎Salut!
‎- Foarte bine, mami. ‎- Mersi, scumpule!
‎Da.
‎Mi s-a părut întemeiat.
‎Vine aproape în fiecare zi.
‎La început, își vizita prietenul, ‎apoi a mers și la ceilalți pacienți.
‎- Înveselește pe toată lumea. ‎- Fără presă sau fotografi?
‎Nu. Vine singură, fără bodyguard.
‎Revin imediat.
‎Bună!
‎Vă mulțumesc pentru ceea ce faceți.
‎Doar vorbesc cu ei și le țin companie.
‎O nimica toată față de ce faceți dv.
‎Eu fac partea tehnică, ‎nu și cea miraculoasă.
‎Nu pot face oamenii bucuroși.
‎Ceea ce faceți e întru totul miraculos.
‎Eu sunt doar o bogătașă prietenoasă.
‎Mi-a părut bine.
‎Asemenea.
‎Veți mai fi aici peste o oră? ‎Pot să iau prânzul atunci.
‎- La miezul nopții? ‎- Da.
‎Bine. Da.
‎La etajul al treilea, lângă lift, ‎veți găsi un tonomat.
‎E mai retras decât cantina.
‎Îmi pare rău.
‎Ce doriți?
‎Ce chipsuri? Quavers, Wotsits?
‎Sau ușor sărați?
‎- Sărați. ‎- Bună decizie!
‎Cum de nu v-am văzut ‎în ultimele săptămâni?
‎Am fost în vizită la familie, în Pakistan.
‎Am fost în Pakistan în turneu ‎singură în 1991.
‎Îmi amintesc. Toată țara a împietrit.
‎M-a impresionat profund.
‎- Sunt delicioși, apropo. ‎- Nu-i așa?
‎Îmi plac snackurile.
‎Asta e neașteptat de sexy.
‎Am vizitat moscheea Badshee.
‎- Badshahi. ‎- Badshahi.
‎Stăteam comod pe pernuță.
‎Cu baticul superb pe care mi l-au dat.
‎- Dupatta. ‎- Dupatta.
‎Am ascultat imamii vorbind ‎despre armonia între religii
‎și mă gândeam că pot fi fericită acolo
‎dacă-mi găsesc un soț pakistanez chipeș.
‎În teorie, sună bine.
‎Dar valorile tradiționale pakistaneze ‎v-ar pica destul de greu.
‎Crezi că familia soțului meu e diferită?
‎Trebuia să mă îmbrac modest.
‎Să vorbesc încet.
‎Să merg în spatele soțului ‎și să-i spun „domnule”.
‎Am fost învățată să nu mă educ ‎și să nu exprim opinii.
‎A trebuit să jur că sunt virgină ‎înainte să fiu luată măcar în considerare.
‎Îmi pare rău.
‎Așadar, budincă?
‎Un Curly Wurly?
‎Perfect.
‎Ești o jumătate ‎dintr-o căsnicie aranjată pakistaneză?
‎Nu sunt.
‎Sunt burlac. Cu slujba asta, ‎nu cred că se va schimba ceva.
‎De ce nu?
‎În primul rând, nu prea am timp liber.
‎Nici pentru cinema vineri?
‎Cinema?
‎Nu-mi amintesc când am mai fost.
‎Ai vrea să vezi vreun film?
‎- ‎Apollo 13? ‎- Să mergem!
‎Nu puteți merge la cinema.
‎Sunteți cea mai faimoasă femeie din lume.
‎Ar ieși haos generalizat.
‎Am mai făcut-o.
‎- Mă bucur să vă văd. ‎- La fel. Sora mea e la etaj.
‎Fratele meu mi-a povestit.
‎Ați confirmat ce credeam.
‎Sunete ciudate pe linia telefonică, ‎lucruri secrete apărute în presă,
‎care nu putea fi aflate ‎decât dacă mă spionează cineva.
‎Cine crezi că ascultă?
‎Poliția și serviciile de securitate, ‎agenți loiali familiei regale.
‎Și de ce crezi că ar face asta?
‎O consideră o amenințare.
‎Din cauza puterii și popularității sale.
‎Și poate din cauza a ceea ce știți.
‎Crede-mă că știu tot.
‎Le e teamă să nu dezvăluiți ceva.
‎De asta mă intimidează ‎și mă ridiculizează.
‎Mă fac să par paranoică sau nebună.
‎- Dar nu sunt. ‎- Nu. Sunteți doar o amenințare.
‎Cu cât e amenințarea mai mare, ‎cu atât mai mari sunt minciunile.
‎Oamenii de la MI6 cu care am vorbit…
‎relații făcute ‎în ani de zile de jurnalism,
‎mi-au confirmat ‎că șoferul dv, Steve Davies, e implicat.
‎Steve?
‎Acum un an, ‎marile puteri din stat au decis
‎să dezlănțuie un atac.
‎Un efort susținut să vă compromită,
‎cu scopul de a vă alunga din țară, ‎ca să trăiți în străinătate.
‎În Canada sau Statele Unite.
‎- N-o să meargă. ‎- Nu le permiteți!
‎Prin urmare, ce să facă?
‎Cel mai bine ar fi, zic eu, ‎să vă spuneți povestea în public.
‎Dați totul în vileag, ‎să știe lumea adevărul.
‎E de la sine înțeles…
‎că am fi bucuroși să vă ajutăm cu asta ‎ la ‎Panorama, ‎dacă așa vă doriți.
‎Ar trebui să ne gândim bine.
‎Nu trebuie să decizi nimic pe loc.
‎Știi că mai multe rețele americane ‎mi-au făcut oferte.
‎- Da, am auzit. ‎- Oprah Winfrey.
‎Barbara Walters.
‎- Da. ‎- Iar David e un prieten bun.
‎- David… ‎- Frost.
‎V-ar acorda controlul?
‎Poate că nu ar vrea, ‎dar mă pricep la asta.
‎Noi v-am acorda control total.
‎Și ați fi protejată ‎de cel mai serios brand din lume
‎în sfera integrității jurnalistice, BBC.
‎- Dacă vreți să ne vedem altă dată… ‎- Da, te rog.
‎E numărul meu de acasă.
‎Mulțumesc.
‎Da…
‎Așa deci!
‎Pornim?
‎- De unde sunteți? ‎- Din Wimbledon.
‎Adică la origini.
‎M-am născut în Wandsworth. ‎Părinții mei sunt din Pakistan.
‎Ați crescut cu urdu sau punjabi?
‎Engleză.
‎Interesant.
‎Ce coincidență!
‎- Da. ‎- Deci…
‎- Bine. ‎- După dumneata.
‎Aș aprecia discreție…
‎E disperată să vorbească.
‎Disperată. Scoate numai bombe pe gură.
‎Vrea să dărâme templul.
‎- Cred că mă place. ‎- Poftim?
‎Nu în sensul ăla. ‎Îi place că sunt pakistanez.
‎Mereu spui cât de britanic ești.
‎Da, dar e ca și cum avem ‎o legătură aparte.
‎I-a acordat o importanță aparte.
‎A fost ciudat.
‎- Nu mă saluți? ‎- Salut!
‎Zece, nouă, opt, șapte, șase…
‎Inițializați secvența de pornire.
‎Trei, doi, unu…
‎Aprindere!
‎Houston, am părăsit turnul la 13:13.
‎Am reușit, băieți.
‎Spune-mi, dle doctor serios și important.
‎Cum se face o operație pe cord?
‎După ce pacientul e anesteziat, ‎îi deschid pieptul.
‎- Cum? ‎- Cu bisturiul.
‎Fac o tăietură de 25-30 cm.
‎Începând de unde?
‎De aici…
‎Și merg în jos.
‎- Dacă se poate… ‎- Se poate.
‎Până aici.
‎- Apoi rup sternul. ‎- Au!
‎Ești anesteziat, nu simți.
‎Crede-mă că simt totul.
‎Expun inima.
‎- Unde e inima? ‎- Inima e aici.
‎- Nu e aici, în stânga? ‎- Sper că nu.
‎Să sperăm că e în mijloc, la locul ei.
‎Dacă-mi permiteți.
‎Îți permit.
‎Chiar aici.
‎O simți?
‎Da.
‎E frântă?
‎În fărâme micuțe, ‎după ani de nepăsare și cruzime?
‎Nu, e în regulă.
‎Pulsul e puternic.
‎A trebuit să-l fac puternic, ‎ca să supraviețuiesc.
‎Continuă.
‎Apoi legăm pacientul ‎la un aparat de bypass cardiopulmonar.
‎Apoi creez o cale nouă ‎în jurul arterei blocate.
‎E migălos? Așa sună.
‎Devine mai ușor cu practică.
‎După șase săptămâni de recuperare, ‎inima e ca nouă.
‎Mulțumesc.
‎Tocmai mi-ai lecuit inima.
‎Ar trebui să plec.
‎Mulțumesc mult.
‎Noapte bună!
‎Nu primesc un sărut adevărat?
‎Nu înțeleg ce vedeți la mine.
‎Sunt complet mediocru, inadaptat social…
‎ușor supraponderal și dependent de muncă.
‎Mă tem că mă crezi… o chestie uriașă.
‎O creatură celestă, înfricoșătoare.
‎- Sunteți. ‎- Ba nu.
‎Nu mai sunt nimeni.
‎Cu adevărat a nimănui.
‎Nu am nimic.
‎Niciun prieten adevărat…
‎niciun țel, niciun rost.
‎Nu am familie.
‎Uiți că am avut deja un prinț.
‎Mi-a frânt inima.
‎Caut o broască care să mă facă fericită.
‎Ce surpriză plăcută!
‎Voiam să-ți cer părerea.
‎Despre vecina ta.
‎Care? La Kensington sunt o mulțime.
‎Cea problematică.
‎Asta nu mă ajută.
‎Cea ilustră.
‎Cea oarecum instabilă.
‎Aceea…
‎M-am văzut la ceai cu William recent.
‎Mi-a dat impresia că îl roade grija ‎pentru mama lui.
‎Sunt sigură. Sărmanul!
‎Mă gândeam că poate tu știi mai multe. ‎Vorbești cu Diana, nu?
‎De ce crezi asta?
‎Mereu spui că ți-e milă de ea.
‎O compătimesc.
‎Ca persoană marginalizată.
‎Ca persoană complexă emoțional.
‎Ca cineva cui nu îi e ușor ‎să ducă o viață simplă.
‎Ca cineva…
‎cu fler și personalitate.
‎Și carismă.
‎- Da. ‎- Sistemul e greu pentru cei ca noi.
‎Dar nu ne obligă să stăm de vorbă. ‎Sau să ne facem confidențe.
‎Diana vine și pleacă
‎și n-am nici cea mai mică idee ce face.
‎- Bună! ‎- Bună!
‎De la ultima noastră întâlnire, ‎am încasat niște datorii.
‎Cel puțin trei linii telefonice ‎de la palat au fost interceptate.
‎Ați fost urmărită de două ori ‎săptămâna asta, nu de paparazzi,
‎ci de agenți de securitate deghizați.
‎- Secretarul personal… ‎- Patrick.
‎Ni s-a confirmat bănuiala.
‎Extrasele de cont o confirmă.
‎A primit plăți în același cont din insule
‎ca secretarul personal al lui Charles, ‎comandorul Richard Aylard.
‎Doamne!
‎Și prietenii mei?
‎Dacă îi spionează și pe ei?
‎Nu le-aș spune prietenilor.
‎Am învățat să nu mă încred în nimeni.
‎E un proverb urdu, ‎Jitne muh utni baatein.
‎„Mai multe guri, mai multă vorbă.”
‎- Da… ‎- Îmi pare rău.
‎Dar știu într-o măsură mai mică ‎cum e să fie toți contra ta.
‎Am crescut în locuințe sociale.
‎În primele nouă luni de viață, ‎într-un adăpost pentru săraci.
‎A trebuit să lucrez dublu
‎doar ca să fiu băgat în seamă la BBC, ‎unde toți sunt albi.
‎Succesul îmi aduce doar resentimente.
‎Nu o spun.
‎Însă se simte din priviri.
‎Eufemismele…
‎Știu cum e ‎să fii desconsiderat și persecutat.
‎Cum e să fii paria
‎într-una dintre marile instituții ‎ale Marii Britanii.
‎Dar dacă cred că ne pot intimida…
‎să se țină bine!
‎Nu știi cât de recunoscătoare sunt.
‎Să fiu înțeleasă.
‎Și să am pe cineva în tabăra mea.
‎Am vrut de mult să se știe adevărul
‎despre cum e viața în familia asta.
‎Cât de singur ești.
‎Dar… nu știam cui îi pot spune.
‎În cine să am încredere.
‎Aveți încredere în mine.
‎Promit că vă voi proteja la fiecare pas.