Balmoral Castle.
Hallo.
Akkurat, ja.
Jeg forstår. Takk.
Deres Majestet. Deres Kongelige Høyhet.
For 15 minutter siden fikk jeg en telefon fra ambassaden i Paris.
Det er Diana, prinsessen av Wales. En ulykke, er jeg redd.
Hun var i en bilulykke med Dodi Fayed og har blitt kjørt til sykehuset.
Tilstanden hennes er ukjent, men ulykken var nok alvorlig.
- Mr. Fayed døde momentant. - Pressesekretæren i London ringte nå.
Alle TV-kanaler dekker det visstnok.
Diana, prinsessen av Wales har blitt alvorlig skadet i en bilulykke i Paris.
En mann, som antas å være Harrods-arving Dodi Fayed, skal ha blitt drept.
Ulykken skjedde da bilen de satt i
kjørte gjennom en tunell på en vei langs Seinen.
Franske styresmakter sier at paret ble jaget av paparazzoer.
Vi kommer tilbake så snart vi vet mer.
- Rett til likhuset, monsieur? - Nei. Kjør meg til stedet der det skjedde.
Pont de l'Alma.
Ingenting skjer uten Guds vilje.
Balmoral Castle.
- Mr. Janvrin. Ambassaden i Paris igjen. - Takk. Robin Janvrin.
Hun skulle tilbringe noe sånt som 24 timer i Paris før hun møtte barna i London.
Ulykken skjedde rett etter midnatt.
Diana og vennen Dodi Al Fayed hadde spist middag på Ritz Hotel.
Det var fire i bilen da den kjørte inn i innerveggen i tunellen.
Som du sa, har prinsessen av Wales blitt kjørt til sykehus
med hjernerystelse, en brukket arm og flerrer på beinet.
Vitner på åstedet beskriver hvordan det rett etter ulykken...
Vi får også fortelle de som nettopp har våknet
om den forferdelige nyheten. Diana, prinsessen av Wales, er død.
Hun fikk kraftige indre brystblødninger etter en bilulykke i Paris.
Statsminister Tony Blair sa: "Jeg er helt sønderknust.
Nå vil hele landet, alle sammen gå inn i en sjokk- og sorgtilstand.
Diana var et fantastisk, varmt og barmhjertig menneske,
som folk over hele verden var glad i. Familien er i vår tanker og bønner.
Særlig de to sønnene." Uttalelsen fra Tony Blair...
Jeg klarte å komme meg ut på en spasertur.
Det var lurt.
Alt er helt stille her. Helt fullendt.
Uskyldig.
Nå er man etterlatt med spørsmålene.
Hvorfor forandret hun på planene? Hva gjorde hun i Paris?
Hva forårsaket ulykken?
...hennes familie og hennes venner.
Dronningen og prinsen av Wales...
Når skal du fortelle det til guttene?
Jeg ville la dem sove. Utsette det så lenge som mulig.
Mens de sover, har de fortsatt en mor.
Ja.
Dette kommer til å bli skrekkelig. Det er det ingen som kan forestille seg.
Dette kommer til å bli det største noen av oss har opplevd noen gang.
Reaksjoner og kondolanser strømmer inn, Dermot.
- God morgen, vennen min. - God morgen.
Nå er jeg redd for at du kommer til å måtte være... veldig modig.
Hva?
Prinsene er våkne nå.
Jeg forstår det sånn at prinsen av Wales har fortalt dem det.
De stakkars guttene.
Hans stab har anmodet om
at et av flyene i Dronningflåten gjøres tilgjengelig.
Til hvilket formål?
For å hente prinsessen hjem fra Paris etter protokollen Operation Overstudy.
Nei. De planene er lavet i tilfelle en kongelig skulle dø i utlandet.
Diana var ikke kongelig lenger, hun var ingen Kongelig Høyhet.
Dette må gjøres etter boken.
Selvsagt, sir. Jeg antydet det samme til prinsen av Wales.
Ville vi foretrekke at Englands fremtidige konges mor
ble transportert i en varebil fra Harrods, var hans svar.
Jeg tok meg også friheten til å kladde en kort kunngjøring
som uttrykker Deres og prinsen av Wales' sjokk og fortvilelse.
Takk.
Til sist: Presten ringte. Hadde De tenkt å gå i kirken i formiddag?
Vi må gå ut fra at det kommer til å være fotografer der.
Hele familien må følge med. La meg få se.
Men...
- Ulykken skal ikke nevnes. - Deres Majestet?
Be presten om å avholde en helt alminnelig gudstjeneste.
Vi ønsker at alt skal være så sedvanlig som mulig.
Den var grei.
Vi har fått noen av prinsessens klær tilbake fra Dodis leilighet,
sammen med gaver hun skal ha kjøpt til sønnene
og et dikt, inngravert på en sølvplakett.
Vi tror at Dodi ga den til henne.
Det var en kjærlighet det ville ha stått om i historiebøkene.
De var jo forlovet og skulle gifte seg.
Dodi fridde til henne i går kveld.
Få eiendelene hennes levert tilbake til familien.
Jeg skal skrive både til kongefamilien og til Spencer-familien.
Denne tragedien vil føre oss sammen.
Jeg er deres bror i sorgen.
- Takk. - Deres Majestet.
- Deres Kongelige Høyhet. - President.
Deres Kongelige Høyhet.
Paris.
En av verdens travleste byer, men du fikk den til å stanse fullstendig opp.
Ta-da!
Det var alltid slik.
Du var alltid den mest folkekjære av oss.
Takk for reaksjonen din på sykehuset.
Så hudløs. Sønderknust.
Og kjekk.
Det tar jeg med meg.
Jeg elsket deg noe veldig, vet du.
Svært høyt. Men også så smertefullt mye.
Men nå er alt over.
Det blir bare lettere for alle parter at jeg er borte.
- Nei, det blir det ikke. - Jo, det blir det.
Innrøm det. Tanken har alt slått deg.
Det eneste jeg har tenkt på siden jeg fikk høre det,
er anger.
- Det går over. - Nei, det gjør det ikke.
Fremad marsj!
Og Dem, sir.
Kjære gutten min.
Hvor er bestemor?
I telefonen. Med Spencer-familien.
- Takk skal du ha. - I like måte.
- Vi holder kontakten. - Greit.
Hvordan var det?
Det var usedvanlig.
En annen verden.
Man skulle ha fulgt fremgangen,
men man har fått satt vekk fjernsyns- apparatene og radioene for guttenes skyld.
Ja. Vel, jeg... Jeg forstår ryggmargs- refleksen, men det er viktig
at de mest høytstående i familien følger med på stemningen der ute.
Jeg tenkte at stemningen her var viktigst. At vi tar vare på familien.
Diana var del av denne familien.
Hun var fraskilt fra denne familien.
Løsrevet rent juridisk.
En amputasjon som du vitterlig kjempet for.
- Ikke vi. - Vi ønsket at hun skulle bli i familien.
Men du fastholdt at du ville ha en skilsmisse.
Derfor er denne saken nå et anliggende for Spencer-familien.
Derfor ønsker vi å respektere ønsket deres om lukket begravelse for nærmeste familie.
Det vil være et feilgrep.
Statsministeren mener at en offentlig begravelse er det rette.
Et statlig anliggende, og det er jeg enig med ham i.
Men det ville betydd å forlate Skottland og å delta i et voldsomt skue i London.
Vil du virkelig utsette guttene for det?
Da må de gå bak kisten, omgitt av kameraer.
Og vise moren deres siste ære, akkurat slik folket forventer av dem.
Det har alltid vært vanskelig for oss å forstå båndet Diana har hatt til folket,
men bare fordi vi ikke kan forklare det, bør vi ikke fornekte det.
Jeg var nettopp der ute og så det med egne øyne.
Folket tar til gatene.
Ikke bare her, men over hele verden. I hundretall. I tusentall.
De forventer at vi viser vår sorg og medfølelse,
og at du viser deg som nasjonens mor.
Jeg er mest opptatt av å være bestemor for William og Harry. Det får min forrang.
Og jeg vil ha meg frabedt å bli belært om hvorledes jeg sørger eller viser følelser.
I særdeleshet av den som har forvoldt henne mest smerte.
Ja vel. Greit. Jeg innrømmer det, jeg...
Jeg sviktet henne mens hun var i live.
Men jeg kommer ikke til å svikte henne nå som hun er død.
Vi kan ikke få i både pose og sekk. Har vi ikke lært det nå?
Vi kan ikke være en lukket familie når vi vil, og offentlige når det passer oss.
Om og om igjen har vi prøvd å få i både pose og sekk.
Det går ikke, og nå er tiden inne for at William lærer seg det.
Ja vel, så er han en sjenert guttunge, men han er også en fremtidig konge.
Når moren hans dør, og folket sørger, må han oppføre seg som en.
Mine brødre og søstre. Måtte Gud velsigne dere alle.
Om kort tid vil vi avholde begravelsesbønnen
for Emad El-Din Mohamed Abdel Mena'em Fayed,
sønnen til vår kjære bror Mohamed Al Fayed.
I en sådan stund
ber vi Gud
om å gi Mohammed Al Fayed
og hele hans familie fred og trøst.
- Fortsatt ingen lyd fra Slottet? - Nei.
- Men vi sendte da blomster? - Ja.
Og gaver og brev. Overhodet ingen respons?
Nei.
Og diktet jeg sendte, som skulle legges i Dianas kiste?
Det kom i retur.
Uten noe følgebrev.
Hvorfor hater de meg?
Er det arabernes skjebne å alltid bli forhatt av Vesten?
Ikke ta det personlig.
Hvordan kan jeg la være?
Du blir jo ikke nevnt noe sted.
Det er som om det bare var én som døde.
Men i Kairo, Beirut og Bagdad, over hele den arabiske verden,
så kaller de meg en helt.
- Du burde ikke se opp til Vesten. - Selvsagt gjør jeg det.
Ikke gjør det.
Overdrevent høye forventninger blir bare urimelige.
De kan aldri oppfylles.
Hadde jeg urimelige forventninger til deg?
Du må tilgi meg.
Tilgi meg...
...for at jeg skuffet deg.
Du var fullkommen.
Nei, det var jeg ikke.
Vær ærlig om den jeg var.
For det er bare sannheten som kan lege sårene.
Nei, Dodi! Nei!
Ikke gå fra meg!
Det er godt å se en så sterk, felles innsats for å utarbeide
hvordan vi skal håndtere denne...
landesorgen.
Det gleder meg at folkeopinionen ønsker offentlig begravelse.
Hvis alle parter sier seg fornøyd med Westminster Abbey
som kirke, vil mitt kontor ta fatt på en gjesteliste.
Men vi vil anbefale at forsamlingen består av dem som sto prinsessen nærmest.
AIDS-pasienter, landmineofre...
Sir. Prins William er ikke på rommet. Det er ingen som finner ham.
...og et utvalg av representanter fra organisasjonene.
William!
- De bare parlamenterer. - Kan du ta Harry, Anne?
- Kanskje han dør. - Ingen grunn til å få panikk.
William!
- William! - William!
William!
- William! - William!
William!
- Noe tegn til ham? - Nei.
- Hvordan kunne det skje? - Vi gjør alt vi kan.
Med hele vår stab...
- Nå kommer han tilbake. - Gudskjelov. For en lettelse.
- Går det bra? - Det går greit.
Gudskjelov.
Alt i orden?
Den stakkars gutten var borte i 14 timer.
Noe sånt har han aldri gjort før.
Hvis han sågar beter seg så usedvanlig, så har kanskje Charles rett.
I hva?
I at resten av landet begynner å bete seg usedvanlig også.
Han har bedt meg inntrengende om å hjelpe til med å roe gemyttene.
Ved å gjøre hva?
Reise ned til London før begravelsen.
Og komme med en eller annen kunngjøring
der jeg anerkjenner smerten alle føler.
Hjelpelinjene overflommes. Forstandige voksne gråter åpenlyst i gatene.
Det våger du ikke.
Fornuften vil snart seire.
Ikke rikk deg.
Liket av Diana vil påbegynne sin siste reise lørdag.
Dronningen blir fortsatt kritisert for å ha feilbedømt stemningen i landet.
Satt opp mot et folk som åpenlyst viser følelser, mener man
at kongefamilien burde komme snarere til London, hovedsetet for landesorgen.
Det er vanskelig å ikke se på dette annerledes enn en psykolog.
Her har vi landet vårt, som et sykt barn, som ikke får trøst.
Mens dronningen gjemmer seg unna, kald og fullstendig uinteressert.
Ute av stand til å være landets mor, slik hun var ute av stand overfor oss.
Det der... er virkelig ikke til hjelp nå.
Hvorvidt det er barna eller landet,
så kan motviljen mot, eller den manglende evnen til å være mor, få konsekvenser.
Fryktelig. De burde vært her.
Det er økende motstand mot kongehuset, sier The Independent.
Express ber dronningen: "Vis oss at du bryr deg."
Der hører du.
...noe som gir uttrykk for folkets økende frustrasjon over at Balmoral tier.
Antallet som strømmer til hovedstaden for å sørge, øker for hver time.
Det samme gjelder misnøyen.
Mens folket la ned blomster og signerte kondolanseprotokollen,
tiet kongefamilien, flere hundre kilometer unna på Balmoral.
Christopher Peacock er ved St. James's Palace nå.
Alle kjenner bakteppet til denne triste, ulykkelige historien. Alle vet...
Mor?
Jeg lurte...
Jeg lurte på om du hadde fått mulighet til å tenke over ditt standpunkt.
Du har sett bildene på fjernsynet.
Det hadde vært lett å avfeie det hele som massehysteri,
men jo mer jeg ser på
og jo større folkehavet blir, jo mer overbevist blir jeg om at det er noe
som stikker langt dypere som ligger bak.
Folk er i sjokk.
En vakker, ung kvinne ble revet bort i sin beste alder.
Da er det naturlig at mennesker samles og uttrykker sin sorg.
Men vi i kongehuset holder oss for gode til å handle impulsivt.
Med betydelig fare.
Jeg hadde ikke foreslått dette hvis jeg ikke mente at det var livsnødvendig,
hvis det ikke var reell mulighet for at det kunne ende stygt.
- Hva ønsker folket av meg? - Oppmerksomhet. Og kjærlighet.
Kjærlighet?
Og... forståelse. Og støtte. Og omsorg.
Og... empati.
Og teater. Og et skue.
- Ekshibisjonisme. - Ja. Alt det som Diana sto for.
Alt det som Diana utfordret oss med.
Men også det som folket var svært takknemlig for.
De så ikke på det som noe skue eller ekshibisjonisme.
Diana ga folk det de behøvde.
Om det så bare var bekreftelse på at smerte og sorg ikke diskriminerer.
Det rammer også de vakre og privilegerte.
Det var noe de forgudet henne for.
Dronningen må også innta den medmenneskeligheten alle andre føler.
Det må hun ta inn over seg og vise den medmenneskeligheten på et eller annet vis
gjennom den heller kalde fasaden som kjennetegner de kongelige.
Jeg håper at dette gleder deg.
Endelig lyktes du med å vende opp ned på både meg og kongehuset.
Det var aldri min hensikt.
Gi deg.
Se bare hva du har satt i gang.
- Det er intet mindre enn en revolusjon. - Det hadde det ikke trengt å være.
Men ved å gjøre meg til en fiende,
ikke meg personlig, men det jeg står for...
Uerstattelig.
...så begynner det å likne en.
Over natten ble antallet kondolanse- protokoller økt fra fem til femten,
noe som kanskje tyder på at kongehuset først kan ha undervurdert...
De prøver å vise deg hvem de er. Hva de føler.
Hva de trenger.
Det må føles svært så skremmende, men det trenger ikke å være sånn.
Så lenge noen kan huske har du lært oss hva det vil si å være britisk.
Kanskje tiden er inne for å vise at du også er beredt til å lære.
Her.
- Vi reiser til London i morgen. - Hva?
Du hørte hva jeg sa.
Gud velsigne Dem, Deres Majestet.
Takk, Deres Majestet. Si ifra når De er klar.
Jeg er klar.
Om fem, fire, tre...
Helt siden den fryktelige nyheten på søndag
har vi både i hele Storbritannia og over hele verden
fått se sorgen komme til uttrykk på overveldende vis etter Dianas bortgang.
Vi har alle prøvd å klare brasene på hver våre vis.
Det er ikke lett å uttrykke hvordan det føles å miste noen,
siden det første sjokket ofte efterfølges av en blanding av andre følelser.
Vantro.
Følelsen av at det er ufattelig.
Sinne.
Og engstelse for de etterlatte.
Vi har alle fått fornemme disse følelsene de siste dagene.
DIANA VAR KJÆRLIGHET
Det jeg sier til dere nå, som deres dronning og som bestemor,
det kommer rett fra hjertet.
Først vil jeg egenhendig få gi min hyllest til Diana.
Hun var et helt usedvanlig menneske, og hun var begavet.
Gjennom gode og onde dager mistet hun aldri evnen til å smile eller le,
ei heller til å inspirere andre med sin varme og godhet.
Denne uken på Balmoral har vi alle prøvd å hjelpe William og Harry
med å akseptere det fryktelige tapet
som har rammet både dem og alle oss andre.
Ingen som kjente Diana, kommer noen gang til å glemme henne.
Millioner, som aldri møtte henne, men føler at de kjente henne, vil huske henne.
Jeg mener bestemt at vi kan lære noe av hennes liv
og den helt usedvanlige og rørende reaksjonen på hennes død.
Jeg deler deres fasthet om at vi skal ære hennes minne.
Våre tanker går også til Dianas familie
og familiene til dem som døde sammen med henne
nå som de må bearbeide sorgen
og deretter leve et liv uten en av dem de er glad i.
MAMMA
Gud velsigne dere, gutter!
Ikke reager på det. Se rett frem eller ned i bakken.
Konsentrer deg om å gå, du.
Steg for steg.
Hvorfor gråter de over en som de aldri kjente?
De gråter ikke over henne.
Det er dere de gråter over.
Jeg håper at vi alle sammen i morgen, uansett hvor vi er,
kan samles i å uttrykke vår sorg etter Dianas bortgang
og i takknemlighet for hennes altfor korte liv.
Det gir en mulighet til å vise hele verden
at den britiske nasjonen samles i sorg og i å vise respekt.
Måtte de som døde hvile i fred,
og måtte vi, hver og en av oss,
takke Gud for en som har gjort så veldig mange mennesker lykkelige.
TIL MINNE OM VICTORIA STABLE 1955 - 2023
Tekst: Fredrik Island Gustavsen