Děkujeme.
Nedáš si trochu müsli?
Jsou vynikající.
Tuhle mám rád.
Ty ne?
Určitě se na to cítíš?
Mluvil jsem s vychovatelem a navrhl jsem, že bys mohl nějaký čas dojíždět.
Proč?
Jen dokud to všechno trochu neodezní.
Můžeš být se mnou v Highgrove.
Jsem v pohodě.
Nebo s babičkou ve Windsoru.
Samozřejmě je to na tobě. Jen chci, aby sis zvolil vlastní tempo.
Tohle je moje tempo.
Chci se co nejdřív vrátit do normálu.
Pane.
Jak je, Williame?
Rád tě vidím.
- Jsme rádi, že jsi zpět. - Díky.
Haló?
Jak to šlo?
Jsi hodná.
Popravdě to bylo trochu nepříjemné.
Jako by na mě byl naštvaný.
No, dej tomu čas.
Přesně to jsem mu říkal.
Všichni by to pochopili.
Jenže on chtěl co nejdřív do školy a co nejdál ode mě.
- Říkals, že má rád vychovatele. - Ano, doktora Gaileyho.
To je dobrá zpráva.
Ti si dnes s takovou situací určitě dovedou poradit.
Doufejme. Na Gordonstounu by se se mnou za mých časů nemazlili.
Tam by mi na truchlení naordinovali ledovou sprchu a dlouhý přespolní pochod.
A to je špatně?
Rozhodně je to lepší než nějaké vodění za ručičku.
Jasně. Na tohle máme odlišný názor.
Má ve škole kamarády?
Samozřejmě. Co je to za otázku?
No co? Tys neměl.
To je fakt.
Mezi svými mu bude líp.
Postarají se o něj.
Občas musíme jako rodiče ustoupit.
- No nic. Tak zatím. - Zatím.
Máš tady dvojí poštu. Tahle je ze školy.
Víc než 600 chlapců ti chtělo vyjádřit soustrast.
To je moc milé.
A tady jsou dopisy z celého světa.
Většina asi od mladých slečen.
Kdybys něco potřeboval, víš, kde mě najdeš.
Milý Williame. My dva se neznáme.
Jsem o dva roky výš a na jiné koleji.
Chtěl jsem ti vyjádřit upřímnou soustrast.
Je těžké si představit, čím si procházíš.
Chceme, abys věděl, že my z bloku B jsme s tebou.
Andrew Hartley Potts.
Milý Willsi,
moc nás mrzí, co tě potkalo.
Kluci z ALHG jsou tady pro tebe, kdybys cokoliv potřeboval.
Třeba přednostní právo na PlayStation nebo uvařit čaj.
Milý Williame, celý oddíl vodního póla na tebe myslí
a těší se, až se vrátíš zpátky do hry.
Snad to bude brzy. Kindersley je za tebe dost slabá náhrada.
Drahý Williame,
sdílím tvůj zármutek z tvé ztráty.
Moje máma královskou rodinu vždycky milovala.
Hlavně princeznu Dianu.
Říkala o ní, že je anděl, a já vím, že jsi anděl i ty.
Posílám ti svou fotku. Kamarádky říkají, že jsem moc hezká...
Milý Williame, v obleku a kravatě ti to moc sluší.
S královskou korunou budeš jednou děsně sexy.
Vsadím se, že máš skvělé tělo, když děláš tolik sportů.
Posílám ti svého oblíbeného plyšáka.
Je měkoučký a tulivý jako já.
Každou noc před spaním ho k sobě přitiskni a mysli na mě.
Snad ti pak nebude tak smutno...
Milý Williame, byl jsi moc statečný, jak jsi kráčel za maminčinou rakví.
Pořád na to musím myslet.
Mně máma umřela loni na rakovinu.
Myslím na ni každý den a každou minutu.
Vím, jak se cítíš.
Nejsi v tom sám.
Tito lidé zde čekají,
až se jejich princezna vydá na poslední cestu.
U bran Buckinghamského paláce už stojí i královská rodina,
která čeká na totéž.
KORUNA
WILLSMÁNIE
- Jdi do něj, kámo. - Dobrá rána.
Jeď!
Walesi, chce s tebou mluvit Gailey.
Jasně. Vezmi to za mě.
Nějakou dobu se tě budou nejspíš všichni ptát, jak se cítíš.
Jako tvůj vychovatel bych se tě na to ale měl ptát hlavně já.
Jsem v pohodě.
- Určitě? - Ano.
Ptám se, protože nám přišla žádost o tvoji účast na jedné oficiální akci.
Asi víš, že letos oslaví královna s vévodou z Edinburghu zlatou svatbu.
Při této příležitosti proběhne velký počet oslav.
Vyžádal jsem si pro tebe právo říct ne.
A byl jsem ujištěn, že to případně budou všichni respektovat.
To je v pohodě. Zúčastním se.
Určitě?
Dobrá zpráva je, že si tě žádají jen na půl dne.
Bude se začínat...
oficiálním fotografováním v Buckinghamském paláci.
Následuje děkovná bohoslužba ve Westminsterském opatství
a poté oběd v Královské námořní akademii v Greenwichi.
Jsem v kontaktu s tvým učitelem.
Říkal, že se hodně snažíš.
Dlouhé hodiny v knihovně.
Mimořádné schůzky spolku.
Vím, že rozptýlení pomáhá.
Před pár lety se moje žena dozvěděla smutnou zprávu.
Diagnostikovali jí leukémii.
Dnes už je na tom líp.
Ale tenkrát si od toho ani jeden z nás nedokázal udělat odstup.
Aspoň na chvilku...
zvolnit a uvědomit si, co se vlastně stalo.
Ještě o něčem jste se mnou chtěl mluvit?
Ne.
Tři, dva, jedna.
Děkuji.
Tři, dva, jedna.
Díky. Tři, dva, jedna.
Williame, usmívej se, drahoušku.
Tři, dva, jedna.
- Ohromná zábava. - Jo.
Na.
- Nechci, díky. - Je v tom šampaňské.
Neříkej, že si nedáš.
Od sedmdesátého osmého nemám jediný den bez máty. Představte si to.
Není nad mátový fondán...
Co škola?
Na hovno.
Nápodobně.
- Všichni jsou takoví... - Divní.
Chtěl jsem říct „laskaví“.
A to je divný.
Ta jejich laskavost.
Nemůžu se dočkat, až se všichni zase hodí do normálu.
Bacha. Otec na druhé hodině.
Tak co? Můžeme?
Je tady několik jmen a tváří, u kterých musíte předstírat, že je znáte.
Jean, velkovévoda lucemburský, sedmdesátník s bílým knírkem.
Belgický král Albert II., velké brýle, vypadá jako bankovní manažer.
Jeho žena, královna Paola. Je blondýna. Italka.
Vsadil bych se, že dorazí v obrovském pestrobarevném klobouku.
A pak ještě norský král Harald.
Ten je plešatý a má hlavu jako vejce.
Královský oddíle, k poctě zbraň!
Bylo to šílené.
Jako kdyby přijela popová hvězda.
Není se čemu divit.
Je to hezký kluk.
Nikdo z rodiny nevěděl, co si o tom má myslet.
Má to takový zvláštní nádech déjà vu.
Myslíš Dianu?
Je své matce dost podobný.
To ano.
Není to příjemná podívaná.
Will je totiž na rozdíl od Diany starý stydlín.
Tak velký zájem mu nedělá dobře.
Komu by taky dělal?
Potřebuje tvoji podporu.
Já se snažím, jenže on mi to vůbec neulehčuje.
Mluví jen v holých větách. Je vůči mně skoro až nepřátelský.
Nejde o to, jak se k tobě chová.
Je fakt, že jsem v tomhle neměl ten nejlepší vzor.
Vévoda z Edinburghu nebyl jako otec zrovna komunikativní a vnímavý.
Bodejť by taky byl, když ho jeho vlastní otec zanedbával.
V naší rodině to mezi otci a syny nikdy moc neklapalo.
Víš, co si o tom myslím.
Že to není omluva.
Přesně tak.
Kluci tě potřebují víc než kdy jindy.
A pokud dovolíš...
Pokračuj.
...ty potřebuješ je.
Dokázal by ses sám sobě podívat do očí, kdybys věděl, že jsi jako otec selhal?
Můžu na moment?
Volala kancelář prince z Walesu. Prý jestli tě může otec přijet navštívit.
Sem?
Můžete být u mě v kanceláři.
Svatý Valentýn?
Jo.
Neměl bych
je raději vyhodit?
Díky.
Valentýn bude i za rok.
Prosím, pane.
Doufám, že tě od ničeho nezdržuju.
Chtěl jsem jen vědět, jak se máš.
Dobře.
Co škola?
Dobrý.
A kamarádi?
Dobrý.
Prý jsi překonal školní rekord v plavání na 50 metrů.
Juniorský.
Bravo.
Včera jsem mluvil s Harrym.
Navrhoval jsem, že by bylo hezké, kdybychom spolu zašli k maminčině hrobu.
Přinesli jí květiny.
Ale možná je příliš brzy.
Ještě něco jsem chtěl.
Byl bych rád, kdybyste se mnou oba dva jeli o Velikonocích do Kanady.
Chci spojit pár oficiálních povinností se čtyřdenní lyžovačkou ve Whistleru.
Jen my tři.
Měl jsem v plánu navštívit kámoše.
Myslím, že by nám to prospělo.
Naší rodině.
Tobě.
I Harrymu.
Bylo to utrpení.
Aspoň jsi to zkusil.
Zkusil, a on mě s tím pěkně hnal.
Má na to právo.
Co kdybych takhle já mluvil s otcem?
Ty jsi jiná generace.
Jsem z toho úplně zbitý.
Tohle prostě k otcovské roli patří.
K té nejdůležitější roli, jakou kdy budeš v životě zastávat.
Já vím.
Ale nevíš.
Jen si myslíš, že víš. Poznám, až budeš vědět, a dám ti vědět.
Dobře.
Moc mi chybíš.
Kdy tě uvidím?
Zatím ještě ne.
- No jo. - Je brzy.
Jo.
Žalář veřejného mínění.
Jak to vlastně zvládáš ty? Dobrý?
O mě se vůbec nemusíš bát.
Jsi tak trpělivá.
A galantní.
Tolik sis, drahoušku, musela vytrpět.
Ach, já nebohá.
Je to výjimečná situace.
Jsem v pořádku.
Tak zase zítra.
No tak jo. Vypadá to dobře.
Ano, jak vidíte z podkladů a itinerářů,
najde se tam pro vás i trocha času na odpočinek.
Kdo je ten Ital?
Massimo Bueno.
Otevři pusu.
Potkali jsme se v Highgrove.
Házej.
Je docela dobrý, že?
Myslím, že má dost velký přehled a podle všeho má v plánu...
vyhledávat vhodná místa...
v zahraničí...
pro znevýhodněnou mládež.
Vaše nadace by byla hlavním partnerem.
- To zní dobře. - Jo.
O kterých...
O kterých státech uvažují?
Iniciují to s Itálií a Švédskem, tak předpokládám, že...
DIANA TĚ MILOVALA! BYLA BY NA TEBE PYŠNÁ!
MILÁČEK KANADY
- Těší mě, Vaše Výsosti. - Moc vám děkuji.
- Díky, Vaše Veličenstvo. - Děkuji.
- Vítejte. - Mockrát děkujeme.
- Co to má být? - Promiň, tohle jsem nečekal.
- Vy jste to věděl? - Ne.
Charles, princ z Walesu, a jeho synové William a Harry
dorazili do Vancouveru na šestidenní návštěvu Britské Kolumbie.
V následujících dvou dnech se budou objevovat na veřejnosti
a poté zamíří na lyžařský pobyt do Whistleru.
Více už v reportáži Colina Graye.
Gin a tonik nebo whisky?
Stačí pivo.
A nyní už přivítejme dnešní hráče...
- Jak se vede? - Ahoj.
- Těší mě. - Zdravím.
Wendy Goodsonová, narozená v Peru.
Pět let byla u letectva ozbrojených sil. Na jaké pozici?
- Vzdušné síly. Nákladní doprava. - Jasně.
Účastnila ses operace Pouštní bouře.
Vítej v soutěži. Tvým protihráčem bude Matt Sutherland, čerstvě ženatý...
Na mámu.
- ...s láskou ze střední? - Ano.
Která už doufám není na střední.
Na mámu.
Na zítřek naplánoval nějaké oficiální návštěvy.
- Kdo? - Táta.
Jo, slyšel jsem. Ráno škola pro neslyšící.
A odpoledne prohlídka nějakého vesmírného centra.
Ujišťoval mě, že celý prostor uzavřou.
Aby tam nemohly holky.
„Vezmi si mě, Williame! Miluju tě!“
Neser.
Jenom závidím.
Takový povyk kvůli zrzkovi nikdo nikdy neviděl.
Do našeho města zavítal nový idol.
Vysoký, blonďatý a po matce krásný princ William vyvolal všeobecný rozruch.
Svět zachvátila Willsmánie.
Zájem veřejnosti vhání mladému princi do tváře ruměnec a plachý úsměv.
V očích mnoha rozvášněných fanynek mu jen přidává na kouzlu.
- Je to náš spanilý princ. - Miluju ho.
Pozdravil mě a pak mi podal ruku.
Potřásli jsme si rukou!
Měsíc se na oběžné dráze drží díky gravitační síle.
Je tak nerozlučně spjat se Zemí.
Tento vztah bychom však neměli brát jako samozřejmost.
Měsíc má ve skutečnosti i svou vlastní vůli...
DIANA TĚ MILOVALA!
Říkal jsem si, že bychom mohli začít lehkým Mathewovým traverzem
a pak bychom buď sjeli do sedla, což je trochu náročnější,
nebo pokud se chceme hecnout, tak je tady extrémní sjezd roklí.
Takzvaná „osmisetmetrová pekelná jízda, která rozpálí stehna“.
Jo.
Tak nás čeká rokle.
Všem jsem řekl, že nechceme být příštích pár dní rušeni.
Bude to naše soukromá rodinná dovolená v třech.
Jen musíme na začátku vyřídit jednu maličkost.
Focení se skupinkou pozvaných novinářů.
Ne.
Pak můžeme vyrazit.
Tak to prostě funguje, Willy. Něco jim dáme, a oni nás nechají být.
- Víš, že to nesnáším. - Je to drobnost.
Je to tisíckrát víc, než s čím jsem souhlasil.
Snažím se vás před tím co nejvíc chránit,
ale obávám se, že se s tím prostě musíme naučit žít.
Nenávidím to.
Nenávidím tisk. Nenávidím davy.
Říkáš nám, že jedeme sami, a pak nás předhodíš těm, které nesnášíme.
Vím, že je to nesnesitelné,
ale vztekem a neochotou vyjít před lidi si jejich přízeň nezískáš.
Já si ji získávat nemusím. Já pokřivený obraz nemám.
To bylo dost ostrý.
Přece nám říkal, že to bude trochu práce a trochu dovolená.
No a co?
Je to pravda. Jen ať to slyší.
Tady, Williame!
Úsměv!
- Williame! - Tady, Vaše královská Výsosti!
- Williame! - Dívejte se sem!
- Princi Williame! - Williame!
To opravdu řekl? Že to nenávidí?
Několikrát.
Nenávist k tisku je jedna věc.
A nelze mu ji po té události vyčítat.
Ale mít stejný postoj i k veřejnosti?
Pro následníka trůnu to není ideální.
Nezapomínejme, že je ještě teenager.
Ano, teenager, který se ihned po pohřbu vrátil do školy
a který má problém ventilovat své pocity ohledně matčiny smrti.
K tomu ho ale nemůžeš nutit.
Můžeš ho v tom podpořit.
Hrozí totiž, že to jednoduše celé vytěsní,
což může mít později nedozírné následky.
V naší rodině se slzy a sebelítost nenosí.
Tohle ale není sebelítost. Je to zármutek.
Prospěje mu, když to ze sebe pustí ven.
Promluvíš s ním, mami?
Někdy je lepší, když to není rodič.
Víš, jak tě má rád.
Není tohle přesně ta chvíle, kdy dítě potřebuje hlavně rodiče?
MILÝ PHILIPE, VŠE NEJLEPŠÍ K 18. NAROZENINÁM...
TVŮJ OTEC
MILÝ TATÍNKU, DĚKUJI TI ZA NOVÉ BARVY...
- Můžu dostat jednu tu papriku? - Jasně.
Prosím.
Co to bude?
Měl jsem telefonát.
Královna a vévoda z Edinburghu tě zvou v neděli na čaj.
Dobře. Děkuju.
Co si dáš?
Prosím, pane.
Princ William, Vaše Výsosti.
A babička a děda?
Rozhodli se to nechat na nás.
Vlastně mi řekli, že nás v tom nechají samotné.
A já s nimi souhlasil.
Proč?
- Protože si musíme promluvit. - O čem?
Zlobíš se na mě.
Nezlobím.
Ale jdi. Evidentně ano. Cítím to.
Možná ti vadí tisk a nechtěná pozornost, které se ti dostává,
ale tu frustraci si vybíjíš hlavně na mně.
A divíš se?
Vlastně ano.
Popravdě nevím, co s tím.
Neušklebuj se.
Pomoz mi to pochopit.
Tak zaprvé...
Nemluvíš o ní. My o ní nemluvíme.
Máš pravdu. Měli bychom o ní mluvit. Čím víc, tím líp.
O jejím životě, o vzpomínkách na ni.
Proč si myslíš, že to nechci?
Nechceš si připomínat, co nás dovedlo až sem.
Nebo jsi snad přesvědčený, že na tom neneseš svůj podíl?
Doufám, že nenaznačuješ, co si myslím.
Aby bylo jasno.
Smrt tvé matky byla obrovská tragédie
způsobená nezodpovědným člověkem, který to přehnal s alkoholem
a pak sedl za volant a jel příliš rychle, aby unikl fotografům,
které, jak známo, matka často provokovala.
- A proč byla v Paříži? - Její volba.
- S tím chlapem? S nimi? - Její volba.
Bez královské ochrany?
Za to jsem nemohl. Říkal jsem jí, ať se domluví s policií.
Vůbec se neměla s Fayedy sbližovat!
Měla být s námi v bezpečí. A to, že nebyla, je tvoje chyba.
Já vím, žes to auto neřídil, ale poslals ji do náruče těch, kteří ano.
To kvůli tobě byla tak nešťastná!
To ty ses zamiloval do jiné.
No, jestli se na to chceš dívat takhle...
Máš na to právo, ale...
Hluboce mě tím rmoutíš a zraňuješ.
Mé závazky vůči matce pominuly dlouho před tím, než odjela do Paříže.
Za tu nehodu v žádném případě nemůžu!
A velmi se mě dotýká, když tohle někdo naznačuje.
Vážně?
Ano.
Takové obvinění odmítám.
Stejně jako jsi začal odmítat i mě.
Nechápu, o čem to mluvíš.
Já jsem na tebe nesmírně pyšný.
Za to, jak jsi to celé zvládl, jak se z tebe stává muž, jak jsi oblíbený.
Odkdy máš radost z toho, že je oblíbený někdo jiný než ty?
- Ty přece trpíš, když jsi v pozadí. - Nesmysl.
Je to pravda.
Věčně jste se s mámou přetahovali, kdo z vás má navrch.
O kom budou noviny psát. Kdo získá větší publicitu.
- Chtěli jste se navzájem zastínit. - Nikdo ji nezastínil.
Myslíš, že jsem jako ona. A nesnášíš mě za to.
Williame, poslyš, já uznávám...
že je to trochu zvláštní.
Možná mě všechny ty paralely maličko znervózňují.
To, jak na tebe davy reagují, jak tě zbožňují.
To, co v lidech vyvoláváš.
Uznávám, že si na to stále zvykám, protože...
ji v tobě vidím.
Na tom ale není nic špatného. Naopak je to úžasné.
A mezi synem a matkou je to přirozené.
Hele, já...
Já vím, že jsem neudělal všechno správně. Ale který rodič ano?
Kéž bych uměl číst emoce aspoň z poloviny jako tvá matka.
Promiň, že jsem to nezvládl na jedničku,
jak jsi ode mě očekával,
ale ačkoliv to lidé nechápou, i já truchlím.
Vážně?
Ty truchlíš. Ty mi tu říkáš, že truchlíš?
Ano. Samozřejmě.
Myslíš si, že to mnou neotřáslo?
Zrovna jsme s matkou urovnali všechny neshody a...
Urovnali neshody?
Kde to žiješ?
Ona tě pořád milovala.
A do jižní Francie jela jenom proto, žes uspořádal oslavu pro tu druhou.
Doufám, že nevadí. Doktor Gailey mě pustil dál.
Pardon.
To nic. Za to se nemusíš stydět.
Jmenují se nějak?
Claudia Schiffer, Cindy Crawford a Naomi Campbell.
Za mých časů by tam visela Rita Hayworth, Betty Grable a Lana Turner.
Říká ti to něco?
- Ne. - Jistěže ne.
To bylo neuvážené.
Najel jsi tam jako nějaký zběsilý Viking.
A znovu.
Do prdele.
Nebuď sprostý.
Odvetu?
Ne.
Ne, když jsi v tomhle rozpoložení.
Šachy by se nikdy neměly hrát emocemi.
Tak o co jde?
O rodinu.
Aha, o rodinu.
Psychologové se dělí na ty,
podle nichž by dítě nemělo být od rodiny nikdy odloučeno,
a na ty, podle nichž by se od ní mělo co nejdřív odpoutat.
Nejde o celou rodinu.
Ty víš, o koho jde.
Jasně, takže dřív než začneme hovořit o tobě a tvém otci,
předpokládám, že jde o otce,
s tebou chci mluvit o něčem jiném.
O bolesti zad.
- Cože? - Občas mě přepadává.
A když se dostaví, rád ji označuji správným jménem.
Bolest zad, bolest krku, bolest ramen.
Nezaměňuji ji s tím, co ji způsobuje.
S nezpracovaným hněvem.
S pocity viny.
- Nebo zlobou. - Já se na něj nezlobím.
On se zlobí na mě.
Dovolil bych si tvrdit, že takhle to určitě není.
Možná je pro tebe snazší zlobit se na otce než přiznat,
kdo v tobě ten vztek vyvolává.
Napadlo mě to, když jsem tě sledoval v Greenwichi s těmi děvčaty.
A potom v Torontu.
Ve Vancouveru.
Najednou se z tebe stala veřejná osoba. Majetek všech.
A to dá zabrat.
Nesnáším to.
Všechen ten řev a křik a zájem.
Jako by si mysleli, že když vypadám jako ona, tak taky jsem jako ona.
Ani zdaleka nejsi jako ona.
To vím jistě.
Není to třeba tak, že se zlobíš na ni? Kvůli tomu, že nejsi jako ona?
Že nejsi rád středem pozornosti?
Že nekráčíš sebevědomě před davy fanynek, a zároveň si myslíš, že bys měl?
Nesnáším je.
Není to třeba tak, že jí zazlíváš,
že tě opustila?
A nechala tě v tom samotného?
Jak by se ale mohl syn zlobit na vlastní matku?
Zvlášť když ho její odchod tak bolí.
Tolik mu chybí.
Proto si to vybíjíš na někom jiném.
A dáváš mu její smrt za vinu.
Přitom on sám si to určitě vyčítal už stokrát.
Jako my všichni.
Ale není to naše vina.
A není to ani jeho vina.
Až budeš jednou otcem
a tvůj syn na tebe bude vrhat vražedné pohledy
a ty se budeš modlit za jeho odpuštění,
jako se teď tvůj otec modlí za to tvoje
a jako jsem se já, bohužel ne dost, modlil za to jeho...
No...
Možná si na tento rozhovor vzpomeneš.
Tak utíkej.
- Otec je v pracovně? - V zahradě, pane.
Díky.
Ahoj, tati.
Willy.
Co tady děláš, chlape?
Myslel jsem, že jsi ve škole.
Překlad titulků: Irena Křiváková