Takk.
Vil du ha litt av denne myslien? Den er utsøkt.
Denne liker jeg, altså.
Liker ikke du den?
Er du sikker på at du er rede til dette, nå da?
Jeg foreslo for bestyreren at du kanskje bare var her på dagtid en stund.
- Hvorfor det? - Vel, bare frem til alt blir litt lettere.
- Du kan bo hos meg på Highgrove. - Jeg klarer meg.
Eller med bestemor på Windsor.
Du bestemmer selvsagt selv, jeg vil bare at du går frem i ditt eget tempo.
Dette er mitt tempo. Jeg vil bare at alt skal bli som før så fort som mulig.
Sir.
- Hvordan går det, William? Godt å se deg. - Takk.
- Godt å ha deg tilbake her hos oss. - Takk, sir.
- Hallo? - Hvordan gikk det?
Snilt av deg å spørre. Det var litt ubekvemt, hvis jeg får være ærlig.
Som om han er ergerlig på meg for noe.
- Nu vel. Gi det tid. - Det samme sa jeg. Gi det tid.
Alle ville jo forstå, men...
Han kom seg knapt raskt nok tilbake på skolen, vekk fra meg.
- Du sa at han liker bestyreren. - Ja. Dr. Gailey.
Det er oppmuntrende. De er vel mer dugelige til å håndtere slikt i dag.
Vi får håpe på det. Jeg hadde da nødig sendt ham til Gordonstoun på min tid.
Sorgterapi i deres maner ville vært en kald dusj og en lang marsj i utmarken.
Hva er galt med det? Bedre enn å skape oppstuss og bli degget med.
Ja. Nu vel. Der er vi to ulike.
- Har han venner ved skolen? - Selvsagt. For et spørsmål.
- Hvorfor? Du hadde ikke det. - Sant nok.
Det er bedre at han er med venneflokken. Da tar de seg av ham.
Noen ganger må man som forelder innse at slaget er tapt.
- Nu vel. Vi snakkes snart igjen. - Ja.
Du har fått to leveranser. Denne er fra skolen.
Mer enn 600 gutter ønsket å kondolere.
Det var da veldig snilt.
Og denne inneholder brev fra alle verdenshjørner.
For det meste fra unge damer, tror jeg.
Er det noe du trenger, så vet du hvor jeg holder til.
Kjære William. Vi kjenner ikke hverandre.
Jeg går to år over deg og tilhører et annet hus,
men jeg ville skrive til deg for å kondolere.
Jeg kan knapt forestille meg hva du må gjennomgå.
Du skal vite at alle i B-huset støtter deg.
Andrew Hartley Potts.
Kjære Wills.
Vi er alle med deg i sorgen.
Vit at alle guttene i ALHG-huset stiller opp om du skulle behøve noe,
inkludert førsterett til PlayStation og så mange kopper te du måtte ønske.
Kjære William. Alle på vannpololaget tenker på deg.
Vi gleder oss til å få deg tilbake når du føler deg klar for det.
Jo før, jo bedre, siden Kindersley ikke er en like dyktig målvakt som deg.
Kjære William. Jeg kondolerer så mye.
Moren min har alltid vært glad i kongefamilien, særlig prinsesse Diana.
Hun sa at hun var en engel. Jeg vet at du er en engel også.
Jeg legger ved et bilde. Venner sier at jeg er veldig pen...
Kjære William. Du er så fin i dress.
Du blir nok veldig sexy som konge, med krone på hodet.
Du har nok en flott kropp, siden du driver med så mye idrett.
Jeg sender deg yndlingsbamsen min. Hun er myk og kosete, akkurat som meg.
Hold henne når du ligger i sengen
og tenk på meg. Jeg håper at hun gir deg trøst...
Kjære William. Det var så modig av deg å gå bak din mors kiste.
Jeg tenker på det hele tiden.
I fjor mistet jeg min mor til kreft, og jeg tenker på henne dagen lang.
Jeg vet hvordan du har det nå. Du er ikke alene.
Disse menneskene venter på et glimt av
folkets prinsesse idet hun passerer dem på den siste reisen.
Kongefamilien står ved porten til Buckingham Palace
og venter på å få gjøre nøyaktig det samme.
- Bra. - Godt skudd.
Kom igjen!
Wales. Dr. Gailey vil snakke med deg på kontoret.
OK. Ta denne.
En stund vil det nok føles som om
det eneste noen spør om, er hvordan du har det.
Men som din bestyrer... er det faktisk jobben min.
Det går bra.
- Er du sikker? - Ja, sir.
Jeg spør fordi skolen fikk en forespørsel om din tilstedeværelse ved et arrangement.
Dronningen og hertugen av Edinburgh feirer som du vet gullbryllup i år.
Som du sikkert kan forestille deg, er det utallige markeringer i den anledning.
Jeg insisterte på at du måtte få muligheten til å avslå.
Da ble jeg forsikret om at alle vil forstå dersom du gjør det.
Nei, det går bra. Jeg gjør det.
Virkelig?
Den gode nyheten er at du bare trenger å være der en halv dag.
Det begynner med... offisiell fotografering ved Buckingham Palace,
etterfulgt av takksigelse og bønn i Westminster Abbey
og så lunsj ved Royal Naval College i Greenwich.
Hør her. Jeg har snakket med læreren din. Han sier at du har presset deg selv hardt.
Lange dager på biblioteket. Ekstra foreningsmøter.
Jeg vet at distraksjon hjelper.
For noen år siden fikk min kone dårlige nyheter. En...
En leukemidiagnose.
Det går bedre med Mrs. Gailey nå.
Men på den tiden tillot vi oss ikke å ta et skritt tilbake...
Å bare tillate oss... å roe ned
og bearbeide det som egentlig foregikk.
Var det noe annet du ville snakke med meg om, sir?
Nei.
Tre, to, én.
Takk.
Tre, to, én.
Takk, sir. Tre, to, én.
William. Smil, vennen min.
Tre, to, én.
- Dette var da festlig. - Ja.
Her.
- Nei takk. - Jeg fylte den med champagne.
Kom igjen. Du vet at du vil.
Jeg har ikke vært en dag foruten kakene siden 1978. Tenk det!
Det er da ingenting som en peppermyntekjeks...
- Hvordan er det på skolen? - Jævlig.
Samme her.
- Alle er så... - Merkelige.
- Jeg skulle faktisk si "snille". - Det er det som er merkelig.
Hvor snille alle sammen er.
Jeg gleder meg til at alle blir som før igjen.
Pappa-alarm. Klokken to.
Nu vel. Skal vi gå?
Det er et par navn og fjes
du må late som om du husker når de kommer bort.
Jean, storhertug av Luxembourg. I slutten av 70-årene, hvit bart.
Albert den 2., Belgias konge. Store briller. Ser ut som en bankdirektør.
Hans hustru, dronning Paola, er blond og italiensk.
Jeg vedder på at hun bærer en voldsom, overdrevent farverik hatt.
Og kong Harald av Norge.
Han er skallet. Hodet hans har samme fasong som et egg.
Tropp! Presenter gevær!
Det var det glade vanvidd, som ved en popstjernes ankomst.
Jeg er ikke overrasket. Han er jo en veldig stilig gutt.
Jeg tror ikke at familien min visste helt hva de skulle si.
Det gir meg så avgjort en følelse av déjà-vu.
- Med Diana, mener du? - Han er påfallende lik sin mor.
Ja.
Og det smerter meg å betrakte, for ulikt Diana er Will særdeles blyg.
- Ikke bekvem med den slags oppmerksomhet. - Hvem er vel det?
- Han trenger din støtte. - Jeg prøver, men... Han gjør det ikke lett.
Han er så fåmælt om dagen at han nesten fremstår fiendtlig.
- Hva du får tilbake, er ikke temaet. - Jeg fikk ikke det beste forbildet selv.
Hertugen av Edinburgh var vel knapt den mest meddelsomme
eller omsorgsfulle far for meg.
Knapt noen overraskelse, gitt hans egen fars forsømmelse.
Vi er ikke flinke til å være fedre og sønner i familien, er jeg redd.
Der vet du hvordan jeg stiller meg.
- Det er ingen unnskyldning. - Virkelig ikke.
Nå trenger guttene deg mer enn noen gang. Og hvis jeg får lov...
- Kom igjen. - Du trenger dem også.
Hvilken mann kan se seg selv i speilet som en far som vet at han har mislykkes?
En kort prat?
Prinsen av Wales' kontor ringte og spurte om din far kunne komme på besøk.
- Her? - Dere kan bruke mitt kontor, sa jeg.
Valentinsdagen.
Ja.
Vil du... at jeg skal få dem kastet?
- Takk. - Nye sjanser neste år.
Sir.
Håper ikke at jeg dro deg vekk fra noe.
Jeg ville bare høre hvordan det går med deg.
Bra.
Skolen, da?
Bra.
- Venner, da? - Bra.
Jeg hørte at du slo skolerekorden da du svømte... 50-meteren.
- Juniorrekorden. - Godt gjort.
Jeg snakket med Harry i går, og...
Jeg foreslo at det kunne vært fint for oss alle... å besøke mors grav.
Legge ned noen blomster.
Kanskje det er for tidlig.
Det var noe annet også.
Jeg vil at dere begge slår følge med meg på et besøk til Canada etter påske.
Tanken er å kombinere noen offisielle oppdrag
med en fire dagers skiferie i Whistler.
- Bare vi tre. - Jeg hadde planlagt å treffe venner da.
Det tror jeg... vil gjøre oss godt. Som familie.
Og deg. Og Harry.
Det var den rene pine.
- Du prøvde, iallfall. - Ja. Og han strittet imot.
Det er han i sin fulle rett til.
- Tenk om jeg snakket til min far slik. - Ulike generasjoner.
- Jeg føler meg rundjult. - Det er en del av jobben som far.
Slik jeg ser det, er det den viktigste jobben du noen gang får.
- Jeg vet det. - Nei, det gjør du ikke.
Tror du, men du vet det åpenbart ikke. Jeg vet når du vet. Da skal du få vite.
Akkurat, ja.
Herregud, som jeg savner deg.
- Når kan jeg få treffe deg? - Ikke ennå.
- Nei... - For tidlig.
Ja. Vi er fanger av folkeopinionen.
Hvordan har du det i alt oppstyret? Er alt i orden?
Jeg er den siste du burde bekymre deg for.
Du har vært så tålmodig. Så høvisk.
Du har virkelig fått lide, stakkars elsklingen min.
Bu-hu. Stakkars meg, da.
Disse omstendighetene er helt usedvanlige.
- Det går bra med meg. - Vi snakkes i morgen.
OK. Det ser bra ut.
De ser det i dokumentene og i reiseplanen.
Det er satt av tid til hvile innimellom.
Hvem er den italienske mannen?
- Massimo Bueno. - Gap opp.
- Vi møtte ham på Highrove da... - Kom igjen.
Han er vel ganske dyktig?
Han er godt oppdatert og veldig "på". De planlegger visst...
...en ordning... for å få på plass...
...noe i utlandet...
...for vanskeligstilte ungdommer.
- Med Prince's Trust som hovedpartner. - Det var da oppmuntrende. Hvilke...
Hvilke land så de for seg?
Det er et felles initiativ mellom Italia og Sverige, så jeg antar...
DIANA VAR GLAD I DEG OG HADDE VÆRT SÅ STOLT!
CANADAS SUSSEBASS
- Hyggelig, Deres Kongelige Høyhet. - Takk skal De ha.
- Takk, Deres Kongelige Høyhet. - Takk.
- Velkommen. - Tusen takk.
- Hva er dette? - Beklager. Jeg visste ingenting.
- Visste du om dette? - Nei, sir.
Charles, prinsen av Wales, og sønnene William og Harry
ankom Vancouver til et seks dager langt besøk til British Columbia.
Prinsene gjennomfører et offisielt program i to dager
før de trekker seg tilbake på skiferie i Whistler.
Colin Gray fra CTV har mer.
- Gin tonic eller whisky? - Det holder med øl.
Ta godt imot dagens deltakere...
- Står til? - Hallo.
- Hyggelig. - Hallo.
Wendy Goodson, født i Peru.
Du har jobbet i luftforsvaret i fem år. Med hva da?
- I luftforsvaret. Med å sende gods. - Ja.
Du deltok i Operasjon ørkenstorm.
Velkommen. En som spiller med deg er Matt Sutherland, som er nygift...
Skål for mamma.
- Med kjæresten fra videregående? - Ja.
Hun går ikke på videregående nå lenger.
For mamma.
Han har planlagt offisielle besøk for oss i morgen.
- Hvem? - Far.
Ja, det hørte jeg. Vi skal til en døveskole om morgenen.
Og på omvisning i et eller annet... romsenter om ettermiddagen.
Han forsikret meg om at de skulle holde alt helt stengt. For å holde jentene unna.
"Gift deg med meg, William! Jeg elsker deg!"
Drit og dra.
Jeg er bare misunnelig.
Ingen har noen gang skreket etter en med rødt hår i menneskehetens historie.
Det er en ny tenåringshjerteknuser i byen.
Han er høy, blond og velsignet med sin mors skjønnhet.
Prins William har blitt en sensasjon. "William-mani" herjer rundt om i verden.
Han rødmer og smiler blygt.
Den unge prinsen synes tidvis å bli brydd av rampelyset.
Men for jentene som stimlet sammen og ropte navnet hans, økte bare appellen.
- Han er den sanne drømmeprinsen! - Jeg elsker ham.
- Han sa hei og tok meg i hånda. - Jeg tok ham i hånda!
Månen holdes i bane av tyngdekraften,
noe som betyr at den er uløselig knyttet til jordkloden.
Men man må ikke ta forholdet for gitt,
for det later faktisk til at månen har sin egen, saktmodige viljestyrke...
DIANA VAR GLAD I DEG!
Jeg tenkte å begynne med en lett løype, kalt "Mathew's Traverse",
og enten kjøre ned "The Saddle", som er litt mer vrien,
eller hvis vi virkelig har god selvtillit, ta for oss "Couloir Extreme",
omtalt som "et 762 meter langt lårbrenningshelvete".
Ja!
Da blir det Couloir.
Jeg har sagt til alle at vi ikke skal bli avbrutt de neste dagene.
Vi tre skal være alene på familieferie.
Det er bare... en ørliten sak vi må få ryddet unna først.
Fotografering med noen få, inviterte journalister.
- Nei. - Så kan vi gå ut.
Det er slik det fungerer, Willy. Vi gir litt, så lar de oss være i fred.
- Du vet at jeg hater det. - Det er ikke meget.
Så langt tusen ganger mer enn jeg gikk med på.
Og jeg har prøvd å skåne dere så mye som mulig, men er redd...
det er noe vi må lære oss å leve med.
Men jeg hater det.
Hater pressen. Folkemengdene. Hvorfor sier du at vi drar alene,
før du setter oss foran dem vi hater mest?
Jeg vet det. Det er uutholdelig,
men å bli sint og nekte å gå ut når de venter, gjør deg ikke godt likt.
Det er ikke jeg som trenger å gjøre meg godt likt. Jeg har ikke noe imageproblem.
Det var ganske slemt av deg.
Han sa at ferien måtte kombineres med offisielle plikter.
Jeg bryr meg ikke. Det er sant. Noen må fortelle ham det.
Her borte, William! Smil, sir!
- William! - Her, Deres Kongelige Høyhet!
- William! - Her, William!
- Prins William! - William!
- Benyttet han det ordet? "Hat"? - Om og om igjen.
Det er én ting å avsky pressen.
Hvem kan klandre ham etter det som skjedde med moren?
Men å innta en slik holdning overfor allmennheten...
Ikke ideelt for en fremtidig tronarving.
Vi må huske på at han bare er tenåring.
Ja, men som dro tilbake til skolen rett etter begravelsen
og strever med å uttrykke følelser rundt morens bortgang.
- Det er ikke noe man kan tvinge frem. - Men man kan oppmuntre til det.
Men faren er at han simpelthen... stenger alt ute.
Med fryktelige følger senere i livet.
Tårer og selvmedlidenhet er da ikke akkurat sedvane i denne familien.
Men det er da ikke selvmedlidenhet? Det er sorg.
Og for hans egen del må han få alt ut.
Kan du snakke med ham, mor?
Noen ganger er det lettere når det ikke er forelderen.
Du vet at han holder av deg.
Men er det ikke nettopp nå at forelderen behøves mest?
KJÆRE PHILIP...
DIN FAR
KJÆRE FAR...
- Kan jeg få en paprika, vær så snill? - Ja. Vær så god.
- Hva har du lyst på? - Jeg fikk en telefon.
Dronningen og hertugen av Edinburgh vil drikke te med deg søndag.
- OK. Takk, sir. - Potet?
Hva har du lyst på?
Sir.
Prins William, Deres Kongelige Høyhet.
Bestemor og bestefar, da?
Eh... De bestemte seg for å la oss ta oss av det.
De sa vel egentlig at vi burde ta oss av det, da.
- Jeg gikk med på at det var til det beste. - Hvorfor?
- Fordi vi to må snakke sammen. - Om hva da?
- Du er sint på meg. - Jeg er ikke sint på deg.
Det er helt åpenbart. Jeg merker det.
Pressen og all uønsket oppmerksomhet du har fått i det siste,
kan ha opprørt deg, men egentlig har all din frustrasjon vært rettet mot meg.
- Er det så rart, da? - For meg, så.
Jeg er oppriktig talt i villrede.
Ikke bare fnys. Hjelp meg med å begripe dette.
For det første snakker du aldri om henne. Vi snakker aldri om henne.
Jeg er enig. Vi bør snakke om henne. Jo mer, jo bedre.
Om livet hennes, om...
minnene våre med henne. Hvorfor tror du ikke at jeg vil det?
Kanskje fordi du ikke liker å bli påminnet om hvordan vi havnet her.
Tror du ikke det kan være en forbindelse mellom situasjonen nå og din rolle i det?
Jeg håper at du ikke insinuerer det jeg tror at du gjør.
La én ting være tydelig.
Din mors bortgang var en forferdelig tragedie,
forårsaket av én uansvarlig mann, som drakk for meget,
for så å sette seg bak rattet og kjøre for fort for å unnslippe fotografer.
- Noe vi begge vet at hun oppmuntret til. - Men det at hun var i Paris?
- Hennes valg. - Med den mannen? Dem?
- Hennes valg. - Uten kongelig eskorte!
Ikke mitt verk. Jeg sa alltid at hun behøvde politieskorte.
Men hun skulle aldri ha vært i nærheten av Fayed-familien!
Hun skulle ha vært i trygghet, med oss. Det at hun ikke var det, er din feil.
Nei, du kjørte ikke bilen,
men du drev henne inn i armene på de som gjorde det.
Gjennom å gjøre henne så ulykkelig. Ved å elske en annen.
Altså, hvis det er slik du vil trekke trådene, så...
...er du i din fulle rett til det, men...
for meg er det særdeles opprørende og veldig slemt av deg.
Mitt ansvar overfor mamma tok slutt lenge før hun dro til Paris.
Den ulykken var på ingen måte min feil.
Det er uhyrlig av deg å engang hevde noe sånt.
- Er det det? - Ja. Jeg avskyr å bli anklaget slik.
Sammen med alt annet du har begynt å avsky ved meg?
Jeg vet ikke hva du snakker om. Jeg kunne ikke ha vært mer stolt av deg.
Stolt av hvordan du har kommet deg gjennom dette, hvordan du vokser til,
av populariteten din.
Når begynte du å glede deg over andres popularitet, egentlig?
Ingen får stjele forestillingen fra deg, vet vi.
- Tull og tøys. - Det er sant.
Du og mamma, altså. Én skulle alltid være bedre enn den andre.
Historiene i pressen. Dere stjal hverandres overskrifter.
- Prøvde alltid å overgå hverandre. - Ingen overgikk din mor.
Jeg er akkurat som henne, syns du, og det hater du.
William. Hør her. Jeg innrømmer at jeg...
Det har vært underlig.
Skremmende, kanskje, å se... likhetene.
Hvordan... folkemassene føler et fellesskap med deg,
forguder deg, hvordan du... rører ved noe i dem.
Ja vel. Greit. Så venner jeg meg vel fortsatt til det, for jeg...
Jeg ser henne i deg.
Men det er ikke noe negativt, det er faktisk heller helt vidunderlig.
Og det er noe som er helt normalt mellom en sønn og hans mor.
Hør her, jeg...
Jeg vet at jeg ikke helt har fått til alt. Hvilke foreldre gjør det?
Hadde jeg bare fått halvparten av din mors emosjonelle intelligens.
Og jeg er lei for at jeg ikke har gjort mitt i en vanskelig situasjon
på den måten du hadde ønsket av meg,
men det som folk ikke forstår, er at jeg også har sørget.
Virkelig?
Din sorg. Du forteller meg om din sorg?
Ja, selvsagt.
Tror du ikke at jeg er helt sønderknust?
Din mor og jeg hadde akkurat ordnet opp mellom oss, vi...
Ordnet opp mellom dere? Hvilken planet er du på, egentlig?
Hun elsket deg fremdeles og ville bare være i Sør-Frankrike
for å slippe å være der da du arrangerte fødselsdagsfest for den andre kvinnen.
Jeg håper at du ikke har noe imot det. Dr. Gailey lot meg gå inn.
- Beklager. - Å. Det er da ingenting å skamme seg over.
Har de navn?
Det er Claudia Schiffer, Cindy Crawford og Naomi Campbell.
På min tid var det Rita Hayworth, Betty Grable og Lana Turner.
Lyder det kjent?
- Nei. - Nei, selvsagt ikke.
Det var dumdristig.
Du gikk til angrep som en annen forstyrret viking.
- Igjen. - Pokker.
Språkbruk.
- Revansj? - Nei.
Ikke når du i en slik forfatning.
Man bør holde sine følelser utenfor sjakkspill.
Hva er det som foregår?
- Familie. - Familie, altså.
Psykologene er rimelig delt på midten
mellom dem som mener at et barn aldri bør adskilles fra familien
og dem som mener at de bør reddes fra familien så snart som råd.
Det er ikke alle i familien, da. Det er bare den-du-vet.
Ja, akkurat. Før vi snakker om deg og din far...
Jeg antar at det er din far.
...vil jeg snakke med deg om noe annet.
Ryggsmerter.
- Hva? - Jeg får dem fra tid til annen.
Og når det skjer, er det lettere å si at det er akkurat det det er.
Ryggsmerter, nakkesmerter eller skuldersmerter.
Heller enn å si hva det er som faktisk forårsaker dem.
Uforløst sinne.
Skyldfølelse. Eller nag.
Jeg bærer ikke nag til ham.
Han bærer nag til meg.
For alt det er verdt, så tror jeg ikke at det er sant.
Men kanskje du er sint på faren din fordi det er mer akseptabelt
enn å innrømme hvem du innerst inne er sint på.
Det slo meg da jeg betraktet deg i Greenwich med alle de pikene.
- Og så i Toronto. - Vancouver.
Plutselig hadde du blitt en offentlig person. Allemannseie.
- Og det er ikke lett. - Jeg hater det.
All hylingen, ropingen og oppmerksomheten.
Det er som om de tror at jeg... er som henne fordi jeg likner på henne.
Du er overhodet ikke som henne. Det vet jeg.
Er det mulig at du er sint på henne for at hun var alle de tingene du ikke er?
Bekvem i rampelyset.
Bekvem foran en folkemengde som forguder henne, som du tror at du må være nå.
Og hater.
Og er det mulig at du er sint på henne fordi...
Vel, fordi at hun forlot deg?
At hun overlot til deg å håndtere et slikt ettermæle.
Men hva slags sønn kan vel noen gang være sint på sin egen mor?
Særlig når han sørger over henne.
Og savner henne så fryktelig.
Derfor lar du det gå utover en annen.
Og klandrer ham... for at hun er borte.
En anklage jeg er helt sikker på at han rettet mot seg selv hundrevis av ganger.
Noe vi alle har gjort.
Men det er ikke vår feil.
Og det er ikke hans feil.
Og en dag, når du selv blir far...
Når din egen sønn setter blikket i deg med mordlystne øyne
og du ber ham om tilgivelse,
slik din far akkurat nå ber om din...
Slik jeg skammelig nok altfor sjelden har bedt om hans...
Vel...
Da kan du kanskje huske på denne praten.
Av sted med deg.
- Er min far på kontoret? - I hagen, sir.
Takk.
- Hei, far. - Willy.
Hva gjør du her, gamle ørn?
Jeg trodde at du var på skolen.
Tekst: Fredrik Island Gustavsen