Mulțumesc.
Vrei niște musli?
E delicios.
Îmi place asta.
Nu-ți place?
Sigur ești pregătit?
Am vorbit la internat și am sugerat să vii doar la cursuri.
De ce?
Până când lucrurile devin mai ușoare.
- Ai putea sta cu mine la Highgrove. - N-am nevoie.
Sau cu bunica la Windsor.
Evident, e alegerea ta. Eu vreau doar să te miști în ritmul tău.
Ăsta e ritmul meu.
Vreau ca totul să revină la normal.
Domnule.
Ce faci, William?
Mă bucur să te văd.
- Ne bucurăm că ai revenit. - Mulțumesc, domnule.
Alo?
- Cum a mers? - Ce simpatică ești!
Nu cel mai plăcut, să fiu cinstit.
Pare să fie supărat pe mine.
Păi... acordă-i timp.
Asta am zis și eu. Că toată lumea va înțelege, dar...
S-a zorit să scape de mine și să se întoarcă la școală.
Ai zis că-l place pe director.
- Da, dr. Gailey. - E încurajator.
Sunt sigură că acum se pricep să gestioneze așa ceva.
Să sperăm. Ferească sfântul să fi fost la Gordonstoun pe vremea mea!
Soluția lor la doliu era un duș rece și un marș forțat pe câmp.
O fi rău, te pomenești! Mai bine decât să fii cocoloșit întruna.
Suntem diferiți în privința asta.
Are prieteni la școală?
Sigur că da. Ce întrebare!
Cum așa? Tu nu aveai.
Adevărat.
E mai bine să fie cu gașca.
O să-l îngrijească.
Uneori, ca părinți, trebuie să ne recunoaștem învinși.
- Bine, ne mai auzim. - Da.
Sunt două pachete. Acesta e de la școală.
Peste 600 de băieți îți oferă condoleanțe.
Ce amabil!
Aici sunt scrisori venite din toată lumea.
În mare parte, cred că de la domnișoare.
Dacă îți trebuie ceva, știi unde mă găsești.
Dragă William, nu ne cunoaștem.
Sunt cu doi ani mai mare și în altă casă,
dar voiam să îți ofer condoleanțe.
Nu-mi pot imagina prin ce treci.
Te asigur că toți din corpul B îți sunt alături.
Andrew Hartley Potts.
Dragă Wills...
ne pare rău pentru pierderea ta.
Să știi că toți băieții de la ALHG te susțin dacă ai nevoie de ceva,
inclusiv acces prioritar la Playstation și ceai la liber.
Dragă William, noi, echipa de polo, ne gândim la tine
și te așteptăm să te întorci când ești pregătit.
Sperăm că repede, fiindcă Kindersley nu apără ca tine.
Dragă William,
sunt foarte tristă pentru pierderea ta.
Mama mea a îndrăgit mereu familia regală,
mai ales pe prințesa Diana.
A spus că e un înger și știu că și tu ești un înger.
Ți-am trimis o poză cu mine. Prietenele îmi spun că arăt bine...
Dragă William, arăți foarte bine în costum și la cravată.
Sigur vei fi foarte sexy când vei purta coroana pe cap.
Pariez că ai un trup grozav, fiindcă ești sportiv.
Ți-am trimis ursulețul meu preferat.
Ca mine, e moale și drăgălașă.
Te rog să o ții la piept la culcare și gândește-te la mine.
Sper că îți va alina...
Dragă William, ești curajos să mergi în spatele sicriului mamei tale.
Numai la asta mă gândesc.
Anul trecut, mama a murit de cancer
și mă gândesc la ea fără încetare.
Știu ce simți în sufletul tău.
Nu ești singur.
Oamenii ăștia așteaptă să o vadă...
pe prințesa poporului pe ultimul drum.
Familia regală se află la porțile palatului Buckingham,
așteptând să facă la fel.
- Trage, frate! - Frumos!
Haide!
Wales, dr. Gailey vrea să te vadă în biroul lui.
Bine. Ia asta.
Pentru o vreme, bănuiesc că va părea
că singura întrebare care se pune e despre cum te simți.
Dar, ca director de internat...
- E datoria mea. - N-am nimic.
- Ești sigur? - Da, domnule.
Întreb pentru că școala a primit o cerere să participi la un eveniment oficial.
Regina și Ducele de Edinburgh își sărbătoresc nunta de aur anul acesta.
După cum îți imaginezi, există multe evenimente comemorative.
Am insistat să ai dreptul să refuzi.
Am primit asigurări că toată lumea ar înțelege.
E-n regulă, mă duc.
Serios?
Vestea bună e că va dura doar jumătate de zi,
începând cu...
o ședință foto oficială la palatul Buckingham,
urmată de o slujbă la Westminster Abbey,
apoi un prânz la Colegiul naval regal din Greenwich.
Am vorbit cu preparatorul tău.
Spune că tragi tare.
Multe ore în bibliotecă. Ședințe cu mai multe organizații.
Știu că distragerile ajută.
Acum câțiva ani, soția mea a primit vești proaste.
Un diagnostic de leucemie.
Dna Gailey e mai bine acum.
Dar atunci, niciunul nu ne-am permis să facem un pas în spate...
să ne luăm o pauză...
să o luăm ușor și să analizăm ce se petrece.
Voiați să mai discutăm și altceva?
Nu.
Trei, doi, unu.
Mulțumesc!
Trei, doi, unu.
Domnule, mulțumesc. Trei, doi, unu.
William, continuă să zâmbești, dragule.
Trei, doi, unu.
- Ce distracție! - Da.
- Poftim! - Nu, mersi.
E cu șampanie.
Haide, știi că vrei.
Nu am supraviețuit unei zile fără o bomboană cu mentă din 1978.
Totul se rezolvă cu cremă cu mentă...
- Cum merge la școală? - Nasol.
La fel.
- Toată lumea e... - Ciudată.
De fapt, voiam să spun „amabilă”.
Asta e ciudat, cât de frumos se poartă toți.
Abia aștept să revină totul la normal.
Atenție, vine tata!
Așa. Mergem?
Sunt câteva nume și fețe
pe care trebuie să pretindeți că le știți.
Jean, Mare Duce al Luxemburgului, aproape 80 de ani, mustață albă.
Albert al II-lea, Regele Belgiei,
ochelari mari, arată a director de bancă.
Soția lui, Regina Paola, e blondă, italiană
și pariez că va purta o pălărie enormă bălțată.
Și Regele Harald al Norvegiei.
E chel, iar capul lui are formă de ou.
Trupa regală! Prezentați arm'!
A fost o nebunie. Ca sosirea unei vedete pop.
Nu mă surprinde. E un băiat foarte chipeș.
Familia mea nu a știut cum să reacționeze.
Situația asta îmi dă o senzație pregnantă de déjà-vu.
- Te referi la Diana? - E leit mama lui.
Da.
E dureros să-l văd așa,
fiindcă, spre deosebire de Diana, Will e extrem de timid
și nu-i place genul ăsta de atenție.
Cui i-ar plăcea? Are nevoie să-l ajuți.
Încerc, dar nu se lasă ajutat.
E atât e monosilabic, încât e aproape ostil.
Nu contează ce îți oferă el.
Nu e ca și cum am avut un model mai bun.
Ducele de Edinburgh nu a fost cel mai comunicativ sau afectuos tată.
Deloc surprinzător, la educația criminală de la tatăl lui.
Mă tem că tații nu prea le au cu fiii în familia asta.
Știi atitudinea mea față de asta.
- Nu am scuză. - Chiar deloc.
Băieții au cea mai mare nevoie de tine.
- Dacă-mi permiți... - Zi!
Și tu ai nevoie de ei.
Ce fel de bărbat se poate privi în oglindă știind că nu a reușit să fie tată?
O vorbă?
Au sunat de la biroul Prințului de Wales. Vrea să vină în vizită.
- Aici? - V-am pus biroul meu la dispoziție.
E Ziua Îndrăgostiților.
Da.
Ai vrea...
să le arunc?
Mulțumesc.
Primești altele la anul.
Domnule.
Sper că nu te rețin de la ceva important.
Voiam doar să văd cum te simți.
Bine.
Și școala?
Bine.
- Prietenii? - Bine.
Am auzit că ai doborât recordul școlii la înot la 50 de metri.
- Recordul de juniori. - Felicitări!
Am vorbit ieri cu Harry și...
i-am sugerat că ar fi frumos să mergem la mormântul lui mami.
Să punem flori.
Poate e prea devreme.
Mai era ceva.
Aș vrea să veniți cu mine în vizită în Canada de Paște.
Ideea e să combinăm câteva angajamente oficiale
cu o vacanță de patru zile la schi în Whistler.
- Doar noi trei. - Aveam planuri cu prieteni.
Cred că va fi bine pentru noi. Ca familie.
Și pentru tine. Și pentru Harry.
- A fost agonizant. - Măcar ți-ai dat interesul.
Da, și m-a alungat.
E dreptul lui.
De aș fi vorbit eu așa cu tata!
Altă generație.
Cinstit, mă simt nenorocit.
Face parte din datoria de tată.
Care, zic eu, e cea mai importantă din viața ta.
- Știu. - Ba nu știi!
Crezi că știi, dar e clar că nu știi. O să-ți zic eu când o să știi.
Corect!
Doamne, ce dor mi-e de tine!
- Când ne putem vedea? - Încă nu.
- Da. - Prea curând.
Da.
Închisoarea opiniei publice.
Tu cum te simți? Bine?
Sunt ultima de care să-ți faci griji.
Ai fost atât de răbdătoare. Grațioasă.
Cât ai suferit cu toate astea, scumpa mea.
Vai, sărăcuța de mine!
Sunt împrejurări excepționale.
- N-am nimic. - Ne auzim mâine.
Arată bine.
Da. Vedeți în itinerare
că aveți câteva momente de repaus.
Cine e bărbatul italian?
- Massimo Bueno. - Gura mare!
- L-am cunoscut la Highgrove. - Haide!
E priceput, nu?
Cred că e foarte implicat și se pare că plănuiesc...
Vor să ofere plasamente...
în străinătate...
pentru tinerii defavorizați.
Vor un parteneriat cu Fundația Prințului.
E încurajator. Care...
La care țări se gândesc?
E o inițiativă comună cu Italia și Suedia, deci presupun...
DIANA TE-A IUBIT! AR FI FOARTE MÂNDRĂ!
IUBITUL CANADEI
- Mă bucur să vă văd, Alteță. - Mulțumesc mult.
- Mulțumesc, Alteță! - Mulțumesc mult!
- Bun-venit! - Mulțumesc mult.
- Ce-s toate astea? - Scuze, habar n-aveam.
- Știai despre asta? - Nu.
Charles, Prinț de Wales, și prinții William și Harry
au sosit în Vancouver aseară pentru șase zile în British Columbia.
Cei trei prinți vor apărea în public în următoarele două zile,
apoi își vor face o vacanță la schi în Whistler.
Colin Gray, CTV.
Gin tonic sau whisky?
O bere.
Aplaudați jucătorii...
- Bună ziua! Îmi pare bine. - Bună!
Wendy Goodson, născută în Peru.
Și este în Forțele Aeriene de cinci ani. În ce funcție?
- Transport de marfă. - Da?
Ați participat la Furtună în deșert.
Bun-venit la emisiune! El e Matt Sutherland, proaspăt căsătorit...
Pentru mami.
- Cu iubita din liceu? - Da.
Dar nu mai e la liceu.
Pentru mami.
Știi că ne-a pregătit vizite oficiale mâine?
- Cine? - Tata.
Da, am auzit. O școală pentru hipoacuzici, de dimineață.
Și vom face turul unui centru spațial după-masă.
Mi-a promis că vor interzice accesul.
Să țină fetele afară.
„Căsătorește-te cu mine, William! Te iubesc!”
Du-te naibii!
Sunt doar invidios.
În toată istoria omenirii, nimeni n-a țipat după roșcați.
Un nou donjuan fură inimile fetelor.
Înalt, blond și binecuvântat cu trăsăturile mamei sale,
prințul William face ravagii.
Lumea e cuprinsă de Willsmania.
Cu obrajii roșii și zâmbetul timid,
tânărul prinț pare uneori jenat de toată atenția primită.
Dar, pentru fetele care i-au scandat numele,
asta îl face și mai atrăgător.
- E Făt-Frumos! - Îl iubesc.
M-a salutat și mi-a strâns mâna.
I-am strâns mâna!
Luna însăși e ținută pe orbită de forțele gravitaționale,
ceea ce înseamnă că e legată indisolubil de Pământ.
Dar nu trebuie să luăm de bună această relație,
căci Luna pare să aibă o voință proprie...
DIANA TE-A IUBIT!
Am zis să începem cu o zonă ușoară numită Traversarea lui Matthew,
apoi coborâm fie pe Șa aici, ceea ce e mai dificil,
sau, dacă suntem încrezători, există Culoarul extrem.
Este numit „750 de metri de iad pentru coapse”.
Da!
Așa rămâne.
Le-am spus tuturor să nu ne mai întrerupă în zilele următoare.
O să fim doar noi trei în vacanță de familie.
Dar mai e un lucrușor
de care trebuie să scăpăm înainte.
- O ședință foto cu câțiva jurnaliști. - Nu.
Apoi putem pleca.
Willy, așa funcționează. Le dăm ceva și ne lasă în pace.
- Știi că nu suport. - E o nimica toată.
Deja am făcut mult mai multe decât am acceptat.
Am încercat să te protejez,
dar mă tem că trebuie să te obișnuiești cu ideea.
Dar nu suport.
Urăsc presa și mulțimile.
De ce ne inviți undeva retras, apoi ne pui în fața ăstora?
Știu că e insuportabil,
dar furia și refuzul de a ieși în public nu te vor face iubit.
Nu am nevoie să fiu iubit. Nu eu am probleme de imagine.
Ai fost cam dur.
Ne-a spus de la bun început că avem și îndatoriri oficiale.
Nu-mi pasă.
E adevărat. Trebuie să audă.
Aici, William!
Zâmbiți, domnule!
- William! - Aici, Alteță!
- William! - Aici, William!
- Prințul William! - William!
- Așa a spus? Că „îi urăște”? - În rânduri repetate.
Să urăști presa e una.
După ce a pățit mama lui, cine-l poate acuza?
Dar atitudinea asta față de public...
Nu e ideal pentru un viitor moștenitor.
Să nu uităm că e doar un adolescent.
Unul care s-a întors la școală imediat după înmormântare
și care nu-și exprimă sentimentele privind moartea mamei lui.
Știi, nu e ceva ce poți forța.
Dar se poate încuraja.
Riscul este însă...
că va închide totul în sine, cu efecte teribile mai târziu în viață.
Lacrimile și văicăreala nu sunt la ordinea zilei în familia asta.
Dar nu e văicăreală, ci suferință, nu?
Pentru binele lui, trebuie să se descarce.
Vrei să vorbești cu el, mamă?
Uneori e mai ușor când nu e părintele.
Știi cât ține la tine.
Dar nu tocmai aici e nevoie de un părinte?
DRAGĂ FILIP...
TATĂL TĂU
DRAGĂ TATĂ...
- Un ardei, vă rog. - Da.
Poftim!
Ce dorești?
Am primit un apel.
Regina și Ducele de Edinburgh doresc să te vadă la ceai duminică.
- Bine. Mulțumesc, domnule. - Cartof?
Ce dorești?
Domnule.
Prințul William, Alteță.
Bunica și bunicul?
Au decis să ne lase pe noi.
Mai degrabă, mi-au spus că ar trebui să ne înțelegem noi.
Am fost de acord.
De ce?
- Fiindcă noi doi trebuie să vorbim. - Despre?
- Ești supărat pe mine. - Nu sunt.
Haide, e evident. O simt.
Presa și toată atenția nedorită de care ai avut parte...
Poate că te-au supărat toate astea, dar frustrările se răsfrâng asupra mea.
- E de mirare? - Pentru mine, da.
Cinstit, m-ai încuiat.
Nu rânji acolo! Ajută-mă să înțeleg.
Pentru început...
nu vorbim niciodată despre ea.
De acord. Ar trebui să vorbim cât mai mult despre ea.
Despre viața ei, despre amintirile cu ea.
De ce nu aș vrea asta?
Poate nu vrei să-ți amintești cum am ajuns aici.
Nu e nicio legătură între situația actuală și ce ai făcut tu?
Sper că nu insinuezi ce cred eu.
Să fie foarte clar.
Moartea mamei tale a fost o tragedie cumplită...
provocată de un bărbat iresponsabil care a băut prea mult,
apoi a condus prea repede ca să scape de fotografi.
Pe care amândoi știm că ea îi încuraja des.
- Faptul că era la Paris? - Alegerea ei.
- Cu bărbatul ăla? - Alegerea ei.
- Fără protecție regală! - Nu eu am decis.
Am spus că are nevoie de poliție.
Dar nu trebuia să fie în preajma familiei Fayed!
Trebuia să fie cu noi, în siguranță. Și e vina ta că nu a fost așa.
Nu ai condus tu mașina, dar ai împins-o în brațele ălora.
Făcând-o atât de nefericită.
Iubind pe altcineva.
Dacă vrei să faci legătura asta...
E dreptul tău, dar...
Mi se pare extrem de supărător și aspru.
Responsabilitatea mea pentru mami a luat sfârșit cu mult înainte de Paris.
Accidentul nu a fost din vina mea, sub nicio formă.
Să sugerezi altceva e revoltător.
- Este? - Da!
Îmi displace total acuzația.
Așa cum îți displac total și eu, mai nou?
Nu știu despre ce vorbești. Sunt cum nu se poate mai mândru de tine.
Sunt mândru de cum ai trecut prin asta, de cum ai crescut, de cât de iubit ești.
De când te încântă popularitatea altcuiva?
- Nu suporți să-ți ia cineva fața. - Aiurea!
E adevărat. Toate jocurile alea în care te întreceai cu mama.
Povești în presă. Vă furați titlurile.
- Voiați să vă eclipsați. - Nimeni n-a eclipsat-o pe ea.
Crezi că sunt ca ea și mă urăști pentru asta.
William, recunosc, eu...
Mi s-a părut ciudat.
Tulburător, chiar, să văd asemănările.
Felul în care publicul relaționează cu tine, cum te adoră,
cum stârnești ceva în ei.
Și da, încă mă obișnuiesc, pentru că...
Încă o văd în tine.
Dar nu e ceva rău. E minunat, chiar.
Și e normal între un fiu și mama lui.
Uite, eu...
Știu că nu am făcut totul bine.
Care părinte ar putea? Aș vrea să am inteligența emoțională a mamei tale.
Și regret că nu am putut...
să mă ridic la înălțimea așteptărilor tale...
dar nimeni nu înțelege că și eu jelesc.
Serios?
Suferința ta. Îmi vorbești despre suferința ta?
Da, desigur.
Ce? Crezi că nu m-a dărâmat asta?
Eu și mama ta tocmai ne împăcaserăm.
V-ați împăcat?
Pe ce planetă trăiești?
Încă te iubea și a mers în sudul Franței
ca să nu fie prezentă când dai petrecere pentru cealaltă.
Sper să nu te superi. Dr. Gailey m-a lăsat să intru.
Scuze!
Nu ai de ce să-ți fie rușine. Au nume?
Sunt Claudia Schiffer, Cindy Crawford și Naomi Campbell.
Pe vremea mea, erau Rita Hayworth, Betty Grable și Lana Turner.
Îți sună cunoscute?
- Nu. - Sigur că nu.
Ai fost nesăbuit.
Ai atacat ca un viking furibund.
- Și din nou. - La naiba!
Vorbește frumos!
- Revanșă? - Nu.
Nu când ești în starea asta.
Nu joci șah sub imperiul emoțiilor.
Ce se întâmplă?
- Familia. - Da, familia...
Psihologii sunt împărțiți în mod egal
între cei care cred că un copil nu trebuie separat de familie
și cei care cred că trebuie să fie salvat de familie cât mai repede.
Nu toată lumea din familie.
Doar știi-tu-cine.
Da, dar înainte să discutăm despre tine și tatăl tău...
Bănuiesc că la el te referi.
Vreau să discutăm alt subiect, anume durerile de spate.
- Ce? - Mă mai apucă uneori.
Când mă încearcă, e mai ușor să le spun pe nume.
Dureri de spate, de ceafă sau umăr.
Mai degrabă decât să mă gândesc la cauză.
Furia reprimată.
Sentimentul de vinovăție.
- Sau resentimente. - Nu am resentimente.
El are.
Nu, să știi că nu cred că e așa deloc.
Poate că ești supărat pe tatăl tău
fiindcă e mai acceptabil decât să recunoști...
pe cine ești supărat de fapt.
Mi-am dat seama când te priveam la Greenwich, înconjurat de fete.
- Apoi la Toronto. - Vancouver.
Brusc, ai devenit o persoană publică. Proprietate publică.
Și nu e ușor.
Urăsc asta.
Toate țipetele, urletele și atenția.
E ca și cum ar crede că pentru că sunt...
Că sunt ca ea fiindcă arăt ca ea.
Nu ești deloc ca ea.
Asta știu sigur.
E posibil să fii furios pe ea că a fost tot ceea ce nu ești tu?
În largul ei în lumina reflectoarelor.
Încrezătoare în fața mulțimii adoratoare,
ceea ce crezi că acum trebuie să fii.
Și urăsc.
Și e posibil să fii supărat pe ea...
pentru că te-a părăsit, într-un sens?
Și ți-a lăsat moștenirea asta pe cap?
Doar că ce fiu poate fi furios pe mama lui?
Mai ales când o jelește...
și îi duce dorul atât de amarnic.
Așa că îți verși furia pe altcineva.
Și îl învinovățești pentru absența ei.
O acuzație care sunt sigur că și-a făcut-o singur de sute de ori.
Ca noi toți.
Dar nu e vina noastră.
Și nu e vina lui.
Iar într-o zi...
când vei fi tată...
și propriul tău fiu te va privi cu ochi turbați,
iar tu te vei ruga să te ierte...
așa cum tatăl tău se roagă...
și așa cum și eu m-am rugat de rușinos de puține ori...
Ei bine...
Poate îți vei aminti discuția asta.
Fuguța!
- Tata e în biroul lui? - În grădină, domnule.
Mulțumesc.
Bună, tată!
Willy.
Ce cauți aici, bătrâne?
Credeam că ești la școală.