Дякую.
Хочеш мюслі?
Дуже смачно.
Ця мені подобається.
А тобі?
Ти справді готовий?
Я говорив із твоїм виховником:
мабуть, тобі краще зараз перейти на денну форму.
Навіщо?
Поки не стане трохи легше.
Побудь зі мною в Гайґроуві.
Усе добре.
Або з бабусею у Віндзорі.
Звісно, тобі вирішувати. Я просто... Я просто не хочу, щоб ти поспішав.
Я не поспішаю.
Лише хочу, щоб усе якнайшвидше нормалізувалося.
Сер.
Вільяме, як ви?
Радий вас бачити.
- Ми всі щасливі, що ви знову з нами. - Дякую, пане.
Я слухаю.
І як усе пройшло?
Яка ти добра.
Було трохи незручно, якщо чесно.
Схоже, він сердиться на мене.
Що ж, потрібен час.
Я йому те саме сказав.
Усі б зрозуміли, але...
він рвався назад до школи, щоб бути подалі від мене.
Йому ж наче до вподоби виховник.
Так, доктор Ґейлі.
Це тішить.
Припускаю, зараз вони краще дають раду таким ситуаціям.
Маю надію. Не хотілося б, щоб він потрапив у Ґордонстоун у мій час.
Їхня психотерапія —
це холодний душ і довгі походи пересіченою місцевістю.
А хіба це погано?
Краще, ніж коли метушаться і квокчуть над тобою.
Так. У цьому ми різні.
У нього є друзі в школі?
Звісно. Що за питання?
А що? У тебе ж не було.
Це правда.
Хай краще побуде зі своєю бандою.
Вони про нього подбають.
Іноді, як батьки,
ми маємо визнати поразку.
- Добре. Ще поговоримо. - Гаразд.
Є дві доставки. Ця зі школи.
Понад 600 хлопців хотіли висловити свої співчуття.
Дуже люб'язно.
А тут листи з усього світу.
Здебільшого, гадаю, від дівчат.
Якщо вам щось знадобиться, ви знаєте, де я.
Дорогий Вільяме, ми не знайомі.
Я на два роки старший і живу в іншому корпусі,
але я хотів висловити свої співчуття.
Не уявляю, що ти зараз відчуваєш.
Але запевняю: усі ми в блоці «Б» тебе підтримуємо.
Ендрю Гартлі Поттс.
Дорогий Вілсе,
ми всі співчуваємо твоїй втраті.
Знай: хлопці з ALHG готові допомогти,
якщо тобі щось знадобиться,
навіть дамо першому погратися на PlayStation і необмежений запас чаю.
Дорогий Вільяме, ми всі в команді з водного поло думаємо про тебе
й чекаємо на твоє повернення, коли будеш готовий.
Бажано раніше, ніж пізніше,
бо Кіндерслі не рівня тобі на воротах.
Дорогий Вільяме,
співчуваю твоїй втраті.
Моя мама завжди любила королівську сім'ю,
особливо принцесу Діану.
Вона казала, що принцеса — ангел, і я знаю, що ти теж ангел.
Додаю своє фото. Друзі кажуть, що я вродлива...
Дорогий Вільяме,
ти такий гарний у костюмі і краватці.
Я впевнена, ти будеш дуже сексуальним із короною на голові.
У тебе, мабуть, чудове тіло, бо ти займаєшся спортом.
Надсилаю улюбленого ведмедика.
Як і я, він ніжний і пестливий.
Міцно обіймай його, коли лежатимеш у ліжку,
і думай про мене. Сподіваюся, він тебе втішить...
Дорогий Вільяме, ти так хоробро йшов за труною матері.
Я постійно про це згадую.
Минулого року я втратила маму від раку
і думаю про неї щохвилини щодня.
Я знаю, як ти почуваєшся.
Ти не самотній.
Ці люди чекають, щоб побачити,
коли народна принцеса вирушить в останню путь.
І королівська родина біля воріт Букінгемського палацу
чекає на те саме.
КОРОНА
ОДЕРЖИМІСТЬ ВІЛЬЯМОМ
- Гарний удар, друже. - Гарний удар.
Ну ж бо!
Уельсе, доктор Ґейлі чекає тебе в кабінеті.
Добре. Тримай.
Певний час, гадаю, буде здаватися,
що вас питають лише про те, як ви почуваєтеся.
Але я ваш виховник, і це...
це моя робота.
Усе добре.
- Справді? - Так, пане.
Я питаю лише тому, що школа отримала запит
на вашу присутність на офіційному заході.
Як відомо, цьогоріч
королева і герцог Единбурзький святкують золоте весілля.
А відтак святкових заходів буде багато.
Я наполіг, щоб вам дали право відмовитися.
І мене запевнили,
що всі сприймуть це з розумінням.
Ні, усе гаразд. Я це зроблю.
Справді?
Добра новина в тому, що ви потрібні лише на пів дня.
Спершу буде
офіційне фото в Букінгемському палаці,
потім подячна служба у Вестмінстерському абатстві,
а потім обід у Королівському військово-морському коледжі в Ґринвічі.
Я розмовляв із вашим наставником.
Він каже, що ви себе не шкодуєте.
Засиджуєтеся в бібліотеці.
Додаткові зустрічі.
Знаю, це спроба відволікатися.
Кілька років тому моя дружина отримала погані новини.
Їй діагностували лейкемію.
Пані Ґейлі вже краще.
Але тоді
ніхто з нас не дозволяв собі зробити крок назад,
зупинитися на мить...
видихнути...
і усвідомити, що відбувається.
Ви хотіли ще про щось поговорити, пане?
Ні.
Три, два, один.
Дякую.
Три, два, один.
Дякую, сер. Три, два, один.
Вільяме, усміхайся, любий.
Три, два, один.
- Весело, скажи? - Так.
Тримай.
- Ні, дякую. - Я налив туди шампанського.
Бери, ти ж хочеш.
Я не обходжуся без м'яти з 1978 року. Уяви лишень!
Немає нічого кращого за м'ятну помадку...
Як школа?
Лайно.
У мене те саме.
- Усі такі... - Дивні.
Власне, я хотів сказати «добрі».
Це й дивно.
Що всі добрі.
Не дочекаюся, коли всі знову стануть нормальними.
Ой, тато йде. Обережно.
Гаразд. Ходімо?
Є кілька імен та облич,
удавайте, що пам'ятаєте, коли вони підійдуть.
Жан, Великий герцог Люксембурзький,
під вісімдесят, сиві вуса.
Альберт II, Король Бельгії,
великі окуляри, схожий на директора банку.
Його дружина, королева Паола, — блондинка, італійка,
і я готовий закластися, що на ній буде величезний барвистий капелюх.
І Король Норвегії Гаральд.
Лисий, голова у формі яйця.
Королівська дружина!
Зброєю — честь!
Це було божевілля. Як приїзд якоїсь поп-зірки.
Я не здивована.
Він гарний хлопчик.
Не думаю, що моя родина знала, що із цим робити.
Це наче якесь дежавю.
Ти про Діану?
Він дуже схожий на свою матір.
Так.
На це боляче дивитися,
бо, на відміну від Діани, Вілл — сором'язливий хлопець,
і йому не подобається така увага.
А кому подобається?
Йому потрібна твоя підтримка.
Я намагаюся... але він не йде назустріч.
Такий однослівний, майже вороже налаштований.
Річ не в тім, який він.
У мене був не найкращий приклад для наслідування.
Герцог Единбурзький не був говірким
чи ніжним батьком.
Це й не дивно, зважаючи на те, яким був його батько.
Боюся, у нашій сім'ї батьки й сини не дуже ладнають.
І ти знаєш моє ставлення до цього.
- Це не виправдання. - Аж ніяк.
Зараз ти потрібен хлопцям найбільше.
І, якщо можна...
Кажи.
Тобі вони теж потрібні.
Який чоловік зазирне собі в душу,
якщо він батько, і визнає, що не впорався?
На два слова.
Дзвонили з офісу принца Уельського,
питали, чи може ваш батько прийти.
Сюди?
Я запропонував свій кабінет.
День Святого Валентина.
Так.
Хочете...
щоб я їх позбувся?
Дякую.
Завжди є наступний рік.
Сер.
Сподіваюся, я тебе не відволікаю.
Просто хотів спитати,
як у тебе справи.
Добре.
А школа?
Добре.
Друзі?
Добре.
Чув, ти побив шкільний рекорд із плавання на 50 метрів.
Юніорський рекорд.
Молодець.
Я вчора розмовляв із Гаррі і...
запропонував разом
відвідати могилу мами.
Покласти квіти.
Може... ще зарано.
Є ще дещо.
Я хочу, щоб ви обоє поїхали зі мною в Канаду на Великдень.
Ідея полягає в тому, щоб поєднати офіційні заходи
з чотириденною відпусткою на лижному курорті у Вістлері.
- Лише втрьох. - Я планував зустрітися з друзями.
Гадаю, це пішло б нам на користь.
Як сім'ї.
І тобі.
І Гаррі.
Це була якась мука.
- Ти бодай доклав зусиль. - Так, і він пожбурив їх мені в лице.
Має на це право.
Уяви, якби я так говорив з батьком.
Інше покоління.
Чесно, я почуваюся побитим.
У цьому частково полягає робота батька,
яка, на мою думку, є, мабуть, найважливішою роботою в житті.
Я знаю.
Ні, не знаєш.
Звісно, не знаєш. Ти лише так думаєш. Я побачу, коли знатимеш, і скажу тобі.
Авжеж!
Боже, я так скучив.
Коли я тебе побачу?
Ще ні.
- Так. - Надто рано.
Авжеж.
В'язниця громадської думки.
А ти як, зважаючи на обставини? Усе добре?
За мене не хвилюйся.
Ти така терпляча.
Така уважна.
Ти стільки вистраждала, моя бідолашна.
Ой-йой, бідна я.
Це особливі обставини.
Усе добре.
Поговоримо завтра.
Гаразд, наче непогано.
Як зазначено в документах і путівниках,
вам виділили час на відпочинок.
Хто цей італієць?
- Массімо Буено. - Відкрий.
- Ми зустрілися з ним у Гайґроуві... - Кидай.
Він непоганий.
Доволі обізнаний, і, очевидно, вони вже планували...
як... розмістити...
за кордоном...
знедолену молодь.
А фонд Prince's Trust буде головним партнером.
Це надихає. Про...
про які країни мова?
Це спільна ініціатива з Італією та Швецією, тож припускаю...
ДІАНА ТЕБЕ ЛЮБИЛА! ВОНА Б ПИШАЛАСЯ!
УЛЮБЛЕНЕЦЬ КАНАДИ
- Вітаємо, Ваша Королівська Високосте. - Дякую.
- Дякую, Ваша Високосте. - Дуже дякую.
- Вітаю. - Дякую вам.
- Що це все таке? - Вибач, я і гадки не мав.
- Ви про це знали? - Ні, сер.
Чарльз, принц Уельський, і його сини, принци Вільям і Гаррі,
прибули у Ванкувер із шестиденним візитом до Британської Колумбії.
Упродовж наступних двох днів принци відвідають публічні заходи,
а потім поїдуть у Вістлер, на лижний курорт.
З новинами Колін Ґрей із CTV.
Джин із тоніком чи віскі?
Пива достатньо.
Допоможіть привітати наших гравців...
- Як життя? - Привіт.
- Радий вас бачити. - Привіт.
Венді Ґудсон, народилася в Перу.
П'ять років служила у ВПС. Де саме?
- Ми перевозили вантажі. - Так.
Ви брали участь у «Бурі в пустелі».
Ласкаво просимо на шоу. З вами грає Метт Сазерленд, щойно одружився...
За маму.
- Зі шкільним коханням? - Так.
Вона вже не в школі.
За маму.
Він домовився про офіційні візити на завтра.
- Хто? - Тато.
Так, я чув. Уранці школа для дітей із вадами слуху.
А після обіду екскурсія в космічний центр.
Він запевнив, що заклад закриють.
Щоб відвадити дівчат.
«Одружися зі мною, Вільяме! Я люблю тебе!»
Та пішов ти.
Я просто заздрю.
В історії людства ще ніхто ніколи не захоплювався рудоволосими.
У місті новий підліток-серцеїд.
Високий, білявий і благословенний красою матері,
принц Вільям офіційно став сенсацією.
Світ охопила одержимість Вільямом.
Зашарілий і зі скромною усмішкою,
іноді здається, що молодий принц збентежений такою увагою.
Та для багатьох дівчат, що скандували його ім'я,
це лише додає йому привабливості.
- Неповторний принц Чарівний! - Люблю його.
Він привітався і потис мені руку.
Я потиснула йому руку!
Місяць утримується на орбіті завдяки силі гравітації,
тобто він нерозривно пов'язаний із Землею.
Але не можна сприймати цей зв'язок як належне,
бо Місяць насправді
має власну незгасиму волю...
ДІАНА ТЕБЕ ЛЮБИЛА!
Я подумав, ми почнемо з легкої траси під назвою Метьюс Траверс,
а потім спустимося тут, тільки ця траса трохи складніша,
або, якщо повіримо у свої сили, ще є Кулар Екстрім —
«760 метрів пекельного болю в ногах».
Так!
Тоді Кулар.
Я сказав усім, щоб наступні кілька днів
нас не турбували.
Ми будемо втрьох на сімейному відпочинку.
Є лише одна... дрібничка,
про яку слід подбати перш за все.
Фотосесія з групою запрошених журналістів.
Ні.
А потім можемо їхати.
Віллі, такі правила. Треба щось їм дати в обмін на спокій.
- Ти знаєш, я це ненавиджу. - Це недовго.
Це вже в тисячу разів більше, ніж я погодився.
Я намагався вберегти тебе від цього,
але, боюся, ми всі повинні навчитися із цим жити.
Я це ненавиджу.
Ненавиджу пресу. Ненавиджу натовп. Навіщо казати, що ми будемо самі,
а потім виставляти нас перед людьми, яких ми ненавидимо?
Знаю. Це нестерпно, але... якщо сердитися
і відмовлятися від зустрічей, визнання не здобудеш.
Мені визнання не потрібне.
Не в мене зіпсута репутація.
Це було жорстоко.
Він попереджав, що крім відпочинку, будуть обов'язки.
Мені байдуже.
Це правда. Хай знає.
Сюди, Вільяме!
Усміхніться, сер!
- Вільяме! - Сюди, Ваша Королівська Високосте.
- Вільяме! - Сюди, Вільяме!
- Принце Вільяме! - Вільяме!
Він так і сказав? «Ненавиджу»?
Знову і знову.
Ненавидіти пресу — це одне.
Після того, що сталося з його мамою, це не дивно.
Але таке ставлення до людей...
Не личить майбутньому спадкоємцю престолу.
Ну, не забуваймо, що він лише підліток.
Так, але підліток, який повернувся до школи відразу після похорону,
і не може впоратися із почуттями через смерть матері.
Що ж, це не те, до чого можна примусити.
Зате те, до чого можна заохотити.
Небезпека в тому, що він просто
замкне свої почуття,
і це матиме жахливі наслідки пізніше.
Сльози та жалість до себе не притаманні цій родині.
Але це не жалість до себе. Це горе.
І заради себе він має його прожити.
Ти поговориш із ним, мамо?
Іноді легше, коли це не батьки.
Ти знаєш, як він тебе любить.
Але хіба це не та ситуація, коли найбільше потрібні саме батьки?
ДОРОГИЙ ФІЛІПЕ...
ТВІЙ БАТЬКО
ДОРОГИЙ ТАТУ...
ЧАРЛЬЗ
- Можна ще один перець? - Так.
Прошу.
Чого вам?
Мені телефонували.
Королева й герцог Единбурзький запрошують у неділю на чай.
- Добре. Дякую, пане. - Картоплю?
Що вам?
Сер.
Принц Вільям, Ваша Високосте.
Бабуся і дідусь?
Дали нам можливість побути вдвох.
Точніше, зобов'язали мене.
І я згоден, що так краще.
Чому?
- Бо нам треба поговорити. - Про що?
Ти на мене сердишся.
Я не серджуся.
Облиш, це ж очевидно. Я відчуваю.
Преса і вся ця небажана нова увага
тебе засмучують,
але насправді всі твої розчарування спрямовані на мене.
А це дивно?
Як на мене, так.
Чесно кажучи, я спантеличений.
Не посміхайся.
Допоможи мені зрозуміти.
По-перше, ти...
ти ніколи не говориш про неї. Ми не говоримо про неї.
Згоден, нам варто говорити. Що більше, то краще.
Про її життя,
наші спогади про неї.
Чому ти думаєш, що я проти?
Бо не хочеш, щоб тобі нагадували, як ми до цього дійшли?
Може, між тим, де ми зараз,
і твоєю участю в цьому є зв'язок?
Ти ж не натякаєш на те, про що я подумав?
Будьмо відвертими.
Смерть твоєї матері — це жахлива трагедія,
бо один безвідповідальний чоловік забагато випив,
потім сів за кермо і їхав надто швидко,
щоб утекти від папараці.
А ми знаємо, що вона часто їх заохочувала.
А її поїздка в Париж?
- Це її вибір. - З тим чоловіком? Тими людьми?
- Її вибір. - Без королівського захисту!
Претензії не до мене. Я завжди казав, що їй потрібен захист.
Але вона не мала бути з Файєдами!
Вона мала бути в безпеці з нами. І ти винен, що це було не так.
Ні, не ти керував автомобілем,
але ти підштовхнув її до них.
Зробивши її нещасною,
бо кохав іншу.
Якщо хочеш бачити
цей зв'язок, тоді...
це твоє право, але...
Мені дуже прикро,
бо це жорстоко щодо мене.
Моя відповідальність за маму завершилася до того, як вона потрапила в Париж.
Ця аварія сталася не з моєї вини.
Навіть припускати, що це так, обурливо.
Правда?
Так.
Мене обурюють ці звинувачення.
Як почав обурювати я?
Я не розумію, про що ти. Я страшенно тобою пишаюся.
Пишаюся тим, як ти пройшов через це, тим, як ти ростеш,
твоєю популярністю.
Відколи ти насолоджуєшся чиєюсь популярністю?
- Тобі важко бути на задньому плані. - Дурниці.
Це правда.
Усі ті ігри «хто кого перевершить», у які ви з мамою грали.
Статті в пресі. Як ви крали одне в одного перші шпальти.
- Намагалися затьмарити одне одного. - Ніхто не затьмарить твою маму.
Ти думаєш, я такий, як вона. І ти мене за це ненавидиш.
Вільяме, визнаю, я...
Для мене це дивно.
Ця... схожість мене бентежить.
Те, як...
люди тягнуться до тебе,
обожнюють тебе, те, які емоції ти в них викликаєш.
І так, гаразд, я досі звикаю, бо я...
Я бачу її в тобі.
Але це не погано. Насправді, це чудово.
І природно
між сином і його матір'ю.
Слухай, я...
я знаю, що не все робив правильно.
Хіба є такі батьки? Хотів би я мати половину емоційного інтелекту твоєї мами.
І мені шкода,
що я не повівся
так, як ти хотів, але
люди не розуміють, що я теж сумую.
Справді?
Ти сумуєш? Ти говориш зі мною про своє горе?
Так, звісно.
Гадаєш, мене це не вразило?
Ми з твоєю мамою щойно владнали розбіжності. Ми...
Владнали розбіжності?
З якої ти планети?
Вона все ще кохала тебе
й поїхала на південь Франції,
щоб не бути там, поки ти влаштовуєш вечірку для іншої.
Сподіваюся, ти не проти. Мене впустив доктор Ґейлі.
Вибач.
Тут нема чого соромитись.
У них є імена?
Клаудія Шиффер, Сінді Кроуфорд і Наомі Кемпбелл.
У мої часи були Рита Гейворт, Бетті Ґрейбл і Лана Тернер.
Чув про таких?
- Ні. - Ні, звісно, ні.
Це було необачно.
Ти кинувся в бій, як якийсь навіжений вікінг.
- Знову. - От лайно.
Стеж за словами.
Реванш?
Ні.
Ні, коли ти в такому стані.
Не слід грати в шахи емоціями.
То що сталося?
Сім'я.
О, сім'я.
Психологи розділилися на тих,
хто вважає, що дитину не можна відлучати від сім'ї,
і тих, хто вважає, що її слід якнайшвидше врятувати.
Я не про всіх у сім'ї.
А про сам-знаєш-кого.
Що ж,
перш ніж говорити про тебе й твого батька...
Гадаю, мова саме про нього.
...я хочу поговорити про інше.
Біль у спині.
- Що? - Іноді в мене болить спина.
І тоді це легше назвати так.
Біль у спині, шиї чи плечі.
А не говорити про те, що його спричиняє.
Невирішений гнів.
Почуття провини.
Або образа.
Не я ображаюся на нього.
А він на мене.
Ні, я не думаю, що це правда.
Але, може, ти сердишся на батька,
бо це прийнятніше, ніж зізнатися,
на кого ти насправді сердишся.
Це мені спало на думку, коли я побачив тебе в Ґринвічі з усіма тими дівчатами.
А потім у Торонто.
У Ванкувері.
Раптом ти став публічною особою. Громадською власністю.
А це нелегко.
Я це ненавиджу.
Усі ці крики, вигуки та увагу.
Вони ніби думають: раз я...
схожий на неї, я такий, як вона.
Ти анітрохи не такий, як вона.
Я знаю.
Можливо, ти сердишся на неї за те, що вона була такою, яким ти не є?
Їй було зручно в центрі уваги.
Вона впевнено почувалася серед обожнювачів,
і таким, на твою думку, тепер маєш бути ти.
Ненавиджу.
І, можливо, ти сердишся на неї через те,
що вона покинула тебе
й залишила з усім цим?
От тільки,
який син може сердитися на матір?
Особливо, коли він сумує... за нею,
і йому страшенно її бракує.
Тому ти зриваєшся на комусь іншому.
І звинувачуєш його
в тому, що її не стало.
Я впевнений, що він і сам сотні разів звинувачував себе.
Як і всі ми.
Але це не наша провина.
І не його.
І коли-небудь,
коли ти станеш батьком,
і твій власний син дивитиметься на тебе вбивчим поглядом,
а ти вимолюватимеш у нього прощення,
як твій батько зараз вимолює в тебе,
і як я,
на жаль, не раз вимолював у нього...
що ж...
може, тоді ти згадаєш цю розмову.
Іди.
- Мій батько в кабінеті? - У саду, сер.
Дякую.
Привіт, тату.
Віллі.
Що ти тут робиш, друже?
Я думав, ти в школі.
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин