Včera ráno, v čase 2.41, v hlavním stanu generála Eisenhowera
podepsal generál Jodl, zástupce německého vrchního velení,
akt bezpodmínečné kapitulace
všech německých pozemních, námořních i vzdušných sil v Evropě.
Boje budou oficiálně ukončeny jednu minutu po dnešní půlnoci,
v úterý 8. května.
Můžeme si dovolit krátký čas radosti.
Dnešek je Dnem vítězství v Evropě.
Ať žije věc svobody!
Bůh ochraňuj krále.
Připravena?
Tohle není dobrý nápad, Margaret.
No tak, skončila válka. Musíme slavit.
Co když se to nějak zvrtne?
Bude tam s námi Porchey a Peter Townsend.
Jak by se to mohlo zvrtnout?
Prcháme z paláce.
Rychle. Služebním vchodem, než nás někdo uvidí.
Nemůžeme takhle utíkat.
Mlč a pospěš si.
Pojďte, holky.
Fuj, zacpěte si nosy.
Proč?
Páchne to tu alkoholem.
A potem.
Já tu cítím život!
Do Green Parku, nebo na Trafalgarské náměstí?
Do Ritzu. Chodí tam elegantní lidé. A je i v Jeevesi a Woosterovi.
Dobrý plán. Takže Ritz.
Nezůstaneme raději u paláce?
Proč? Abychom mávali mámě a tátovi?
Co je ti, prosím tě? Nemůžeš být aspoň jednou nezodpovědná?
Margaret.
Příští týden
bude 8. května.
Víš, že je to už přes 50 let, a my jsme to nikdy nijak neoslavily?
O čem to mluvíš?
Jako panovnice se účastním oslav Dne vítězství každý rok.
Ne, myslela jsem náš Den vítězství.
Ta noc stála za to.
Pamatuješ?
Samozřejmě.
Málem jsme tě ztratili.
Ale pak jsme tě doslova našli.
Tvé skutečné já.
To, kterého ses vzdala kvůli svému druhému já.
No jo.
Tobě vůbec nechybí? Byla s ní taková legrace!
Není to má vina.
Jestli si dobře vzpomínám,
slíbily jsme si, že události té noci udržíme v tajnosti.
Gin.
Bravo.
Odvetu?
Bohužel ne. Ráno vstávám.
Ze všeho nejdřív mě čeká návštěva Clapham Junction.
Co tam?
Něco ohledně
uzavřeného televizního okruhu místní rady.
- Ty zítra nic nemáš? - Ne.
Ale brzy letíš na Mustique.
O víkendu.
Výborně.
Proč?
Přijde mi, že jsi tam nejšťastnější.
Jdeme, pejsci. Šup.
Pobledlý touhou, churav bázlivostí,
já vaše palce chci žužlat chvíli.
Božíčku můj, Vaše Výsosti,
strčte mi prst
do nosní díry!
John Betjeman mě tak moc chtěl,
že o tom jeho přítel Maurice Bowra složil tuhle obscénní básničku.
Svlečte mne od paty až k líci,
na hlavu vysejte mi píci.
Jen s vámi se rozplynou mé splíny,
zaviňte mne do vlněné plíny.
Madam?
V...
V luxusním
zlaceném kočárku
vyvezte mě do parku.
A vaše...
Madam?
A vaše...
- Madam? - Je v pořádku?
...měkoučké nóbl galoše
nechť sjíždí mi po kůži...
Pusťte mě!
KORUNA
Princezna Margaret, Vaše Veličenstvo.
Haló?
Margaret. Co se proboha stalo?
Obávám se, že jsem měla malinkatou mrtvičku.
Byl to trochu šok.
V jednu chvíli jsem byla rozpumprlíkovaná u Lawrenců
a v další už mě odvážela záchranná helikoptéra.
Necítila jsem ruce ani nohy.
Kde jsi teď?
V nemocnici.
Na Barbadosu.
Dobrá.
Ty moje nebohá.
Doktoři mě ujišťují, že budu v pořádku.
Cože? Špatně tě slyším.
To proto, že mám stále ochrnutá ústa.
Klidně bych si mohla ukousnout jazyk, a vůbec bych to necítila.
Převezou tě domů?
Ano, nejspíš zítra. Kvůli dalším testům.
Snad mi dají i poživatelnou stravu.
Směju se, když to říkám.
Ale ani by sis toho nevšimla.
No nic. Měj se, Lilibet.
Na viděnou zítra.
Naštěstí to byla relativně mírná mrtvice, madam.
Na vyléčení vzniklých obtíží by nám měl postačit
jeden aspirin denně na ředění krve,
statiny na snížení cholesterolu a atenolol na snížení krevního tlaku.
Prima.
To samo o sobě však nebude stačit,
pokud budeme chtít předejít vzniku druhé, závažnější příhody.
Budete se muset zamyslet nad svým životním stylem.
A udělat pár drobných změn.
Takže.
Už žádné chesterfieldky,
žádnou whisky,
žádné sladkosti.
Jen citronovou limonádu,
nikotinové žvýkačky
a spoustu
rehabilitačních cviků.
Já nejsem nemohoucí!
Fenek a fretka na Fudži
uprostřed skal nemohli dál.
A tak se fofr...
Ještě žiju!
Jistě, madam.
Jo.
Jde to? Nejde to?
Co ti mám povídat.
Když si jdu zdřímnout, všichni si myslí, že jsem natáhla bačkory.
A do toho přijedeš ty, bez ohlášení, s vystrašeným výrazem.
Jen jsem chtěla vědět, jak ti je.
Je mi dobře. Děkuji.
To je dobře.
Doufám, že se nepřepínáš.
A rušíš oficiální povinnosti?
Některé ano, ale všechny rušit nemusím.
Víš, jak nesnáším prázdný diář.
Vidíš?
Zase ten pohled.
Je mi dobře, Lilibet.
Kurýruji se a brzy se uzdravím.
Zatím to nebalím.
- Madam. - Díky.
Anne.
Vaše Výsosti.
Děkuji.
Říkala jsem si, že bychom se mohly odpoledne projít
a pak bychom povečeřely na terase, jen my dvě.
S procházkou souhlasím.
Potom bych si ale dala piknik na pláži s celou partou,
koktejly v Cotton Clubu
a večeři a divoký mejdan v Basil’s.
Jsem tu jen na 14 dní.
Chci si to pořádně užít.
Jak chcete.
Vy tady velíte.
Přesně tak.
Madam?
Madam!
Madam, slyšíte mě?
Madam! Pomoc!
Díky.
Pomalu.
To je ono.
Doktor okamžitě poznal, že jde o další mozkovou mrtvici.
Pak se ale ukázalo, že největší problém je jinde.
Sice do mě nasypal hromadu prášků a stabilizoval mě,
jenže já měla tak popálená chodidla,
že jsem se nedokázala ani postavit na nohy, natož pak chodit.
Proč jsi nepřijela domů dřív?
Protože se nejdřív musely vyřídit všelijaké ponižující záležitosti.
Muselo se speciálně upravit auto.
Po celém domě mi nainstalovali madla.
Jako nějaké staré bábě.
Já nemám madla vůbec nikde.
A teď mi zas doktoři chtějí přikládat na chodidla pijavice
jako ant...
ant...
antikoagulant.
Mluví nějak divně. Co to říkala?
Asi „antikoagulant“.
Místo normálních bot jsem vyfasovala tyhle bačkory se suchým zipem.
S chozením na podpatcích je konec.
A vlastně s chozením vůbec.
Co kdybys zkusila trochu cvičit?
Můžeš využít bazén v paláci.
Prospělo by ti to i po psychické stránce.
To radši umřu, než abych cvičila.
Je víc než jasné, že to mám za pár,
tak proč neodejít ve velkém stylu?
Letos oslavím sedmdesátiny
a rozhodla jsem se uspořádat pořádný večírek.
Prosím?
V Ritzu.
Tam to totiž milujeme. Viď, Lilibet?
Vážně?
Ano.
Máme na to místo vzácné vzpomínky.
Není to má vina.
Něco mi uniklo?
Podívej, co mám na sobě.
Myslíš, že nás tam pustí?
Jasně že jo. Prostě řekneš, kdo jsi.
To jim rozhodně říkat nebudu.
Tak na ně budeš muset hodit očko.
Do toho.
Dobrý večer, slečno. Pojďte dál.
- Já... - Dělám si legraci.
- Prosím. - Díky.
No panečku.
Tak a co teď?
Splyneme s davem.
- Prosím. - Díky.
Na zdravíčko.
Na zdraví.
- Půjdu si odložit do šatny. - Doprovodím tě.
Není třeba.
Dobrý večer.
- Díky. - Děkuji.
- Prosím. - Díky.
Omlouvám se, madam.
Promiňte. Přeji hezký večer.
Počkejte. Nechoďte nahoru.
Pojďte s námi.
Za lepší zábavou.
Být vámi, tak dolů nechodím.
Američani.
Říká vám něco jitterbug?
- Já znám jen Jižní Bug. - Je to tanec.
U nás zakázaný. Z dobrých důvodů.
- Pochází z Harlemu. - Odkud?
Z newyorského ghetta.
Moment.
Neznáme se odněkud?
Určitě ne.
Tak.
Já jedu.
- Omluvíš mě? - Omluvím.
Popřej za mě oslavenkyni všechno nejlepší.
Popřeji.
Jedeš ještě s někým?
S Anne. A bude tam i Porchey.
- Starý dobrý Porchey. - Ano, přesně ten.
Skvělý společník, co tě nenechá ve štychu.
Je všechno v pořádku?
Promiň.
Jen si dělám starosti o Margaret.
Nedělala sis je náhodou vždycky?
Ano.
Asi dělala.
Promiňte, madam.
Pokračujte.
Margaret!
- Nechcete pomoct? - Ne, děkuji.
Jak vám je, madam?
Už jste zdravá, Vaše Výsosti?
Ještě kouříte, madam?
Jak se cítíte?
- Škoda že jsi tam nebyl. - No jo.
Děkuji vám, že jste dnes dorazili.
Jak jistě víte,
v poslední době jsem strávila hodně času na nemocničním lůžku
nebo na vozíčku
a zírala jsem do okna
na ten malý modrý čtverec, kterému vězni říkají nebe.
Jen
jedna věc...
mi to všechno pomáhala vydržet.
Vzpomínky.
Ukázalo se, že mám
poměrně hezké vzpomínky na spoustu večerů tady v Ritzu,
o které bych se s vámi chtěla podělit.
Konkrétně si vybavuji jeden,
kdy se naše mladá princezna Elizabeth
ukázala v úplně jiném světle.
A všichni by to určitě rádi slyšeli.
Přesně tak, Lilibet.
Proto to také říkám.
My jsme tu ale dnes kvůli úplně jiné věci.
Abychom vzdali hold tobě.
Tak tak.
Jako malá jsem litovala dětí, které neměly sourozence.
Mně Margaret Rose dělala společnost už od svého narození.
S druhými dětmi jsme se moc nestýkaly, musely jsme si vystačit samy.
Byly jsme nerozlučná dvojka, jako Junoniny labutě.
Měly jsme společný pokoj,
nosily jsme stejné šaty, bavily nás stejné činnosti.
Zejména péče o sbírku dřevěných koníků na kolečkách,
které jsme hřebelcovaly, napájely a závodily s nimi.
A vždycky když jsme něco provedly,
tak to Margaret svedla na imaginárního bratránka Halifaxe.
Ano, to je pravda.
Za všechno mohl bratránek Halifax.
Spouštěl náletovou sirénu, aby probudil stráže.
Schovával zahradníkovi nářadí. Byl to pěkný dareba.
Není vždy snadné vyrůstat v rodině, kde jedna osoba nosí korunu
a vy jste až na druhém místě.
Margaret však stála vždy a za všech okolností po mém boku.
Tohle jsem vám o ní chtěla dnes říct.
Ne to, že je okouzlující. To všichni víte.
Ale že je svědomitá.
Nikdy nezaváhá.
Je mou celoživotní společnicí a oporou,
bez níž...
no...
si život nedokážu představit.
Nejdražší Margaret.
Hodně štěstí a zdraví.
Všechno nejlepší, Margaret.
- Všechno nejlepší, Margaret. - Všechno nejlepší.
Nevím, jestli mám být dojatá, nebo namíchnutá.
Proč?
Vždycky jsem tě chtěla veřejně pochválit.
No,
bylo to poměrně nemístné a dost dojímavé.
Všichni jsou na mě tak hodní.
Měla bych být vážně nemocná častěji.
To je příšerný kašel. Doufám, že zase nekouříš.
Ne, jistěže ne.
To byl
bratránek Halifax.
Dobrou noc, Lilibet.
Dobrou noc.
Ahoj, ty.
A sbohem, ty.
Nech toho.
Brzy budeš čilá jako rybička.
Nebudu.
Myslím, že tentokrát je to vážné.
Cítím to.
Nebo spíš necítím.
Necítím vůbec nic.
Ani nic nevidím.
Moje tělo...
mi vypovídá službu.
Jedna končetina za druhou.
Doktoři říkali, že nechceš jíst.
Já
nemám vůbec hlad.
Přinesla jsem ti tohle.
Tvoje oblíbené.
Koláčky s džemem.
Tak to je jiná.
A taky...
moc hezkou
vycházkovou hůl.
Až budeš zpátky na nohou.
A máme zde mimořádné vysílání,
v němž přinášíme aktuální informace o šokujících událostech,
které se dnes odehrály v USA.
O teroristických útocích v srdci největší světové mocnosti.
O nepředstavitelném chaosu a zmatku.
O bezpočtu lidí, kteří se strachují o život.
Teroristé zaútočili pomocí čtyř unesených letadel.
Dvěma narazili do Světového obchodního centra v New Yorku,
třetím do Pentagonu ve Washingtonu a čtvrtým zaútočili v Pensylvánii.
Amerika dá ročně miliardy dolarů na shromažďování a analýzu dat,
aby k podobným útokům nedocházelo...
„Muž ze San Franciska prospal manželčin telefonát
ze Světového obchodního centra.
Zanechala mu vzkaz na záznamníku.
V tu chvíli už mohla říct jen jediné:
‚Miluji tě.‘
Opakovala to stále dokola, dokud se nepřerušilo spojení.
A pak nastal konec.“
Moc smutné.
Dál je tady strašná zpráva o lordu Carnarvonovi.
O Porcheym?
Jaká? Co se stalo?
Zkolaboval při sledování zpráv.
Infarkt.
Ubohá Jean.
Ale ty přece taky.
Byl to tvůj blízký přítel.
Vždycky mě informoval o dostizích, což je to jediné, co mě opravdu zajímá.
Na koňských dražbách držel mobil tak, abych všechno slyšela.
Byl to tvůj oddaný přítel.
Všichni tví nejbližší tě jeden po druhém opouštějí.
Co to povídáš?
Porchey.
Ano.
Brzy maminka.
Ano.
- Já. - Opovaž se.
Je to tak.
Nejsem z toho vůbec nadšená. Ve skutečnosti mě to strašně štve.
Nechce se mi z tohohle večírku odcházet.
Ale bavit se o tom musíme.
Sepsala jsem velmi podrobný plán pohřbu.
Víš, jak ráda plánuju.
Musíš mi slíbit, že to proběhne přesně, jak si přeji.
Chci být ve svých květovaných šatech.
Ne v nějakém příšerném černém hábitu.
Hlavně ať mi nedávají rudou rtěnku.
Ve smuteční síni chci mít růže a tulipány.
A varhany ať hrají závěrečnou pasáž z Labutího jezera,
až budou lidé přicházet.
A ještě jedna věc.
Velmi důležitá.
Ano.
Slib mi,
že až budou zavírat rakev, budu doopravdy mrtvá.
Marga...
„‚Bertie, příteli,‘ zvolal mladý Eustace.
‚Tebe rád vidím.
Jediný muž v Londýně, který nám dopřeje, na co jsme zvyklí.
Mimochodem Čenicha ještě neznáš, viď?
Čenichu, to je můj bratranec Bertie.‘“
To je přihlouplé.
Není. Je to výborné. Pokračuj.
„‚Co děláš v Londýně?‘ zeptal jsem se.
‚Jen se tak toulám. Jsme tu jen na den.
Letecky, čistě soukromě.‘“
„Deset minut po třetí mažeme zpátky.“
„‚Deset minut po třetí mažeme zpátky.
A nyní k tomu obědu, na který jsi nás v rámci dobrých mravů dobrovolně pozval.
Kam půjdeme? Do Ritzu, do Savoye nebo do Carltonu?‘“
Ritz, prosím.
Tam to totiž milujeme, viď?
Zase ten tvůj Ritz.
Ne!
Tvůj Ritz.
Když se o té noci lidé nedoví, nikdy nepoznají celou pravdu.
O tom, jak jsem nezodpovědná?
O tom, jak ses obětovala.
Jak v sobě potlačuješ své pravé já.
Jak ho skrýváš.
Tenkrát jsi tam způsobila pěkné pozdvižení.
Byl konec války.
A teď...
už odpočívej.
Tak jste tady.
Jsem s přáteli nahoře. Měla bych jít.
Proč?
Dole je to lepší.
A to proč?
Tady se totiž nehraje na hodnost ani na původ.
Tady hraje muzika.
Tak v tom případě...
Jedem!
To je ono!
...za provázek. A všichni hoši měli trochu...
Neviděli jste Elizabeth?
Přestaň se o ni bát. Ta přece nic neprovede.
Je docela dlouho pryč. Jdu ji hledat.
Půjdu s tebou, Porchey.
No dobře, počkejte.
Pojď, Porchey. Odvedeme ji odsud.
Ne!
Nechte ji.
Nevidíte, jak je šťastná?
Děkuju.
Ty divoško.
Kdo by tušil, že umíš tančit jive.
Prohánělo tě tam snad 50 chlapů.
- Nepřeháněj. - Cože?
Povídám, nepřeháněj.
Nemůžu mluvit.
Když jsi líznutá?
Když žvýkám žvýkačku.
Kde jsi k ní přišla?
Vlastně ani nevím.
Asi jsem ji dostala při líbání.
- Lilibet! - Já to neplánovala.
Ale dělali to všichni a já nechtěla být nezdvořilá.
Porchey to asi viděl a trochu se zlobil.
Ale ne.
Podívej.
Všechno kvete.
Ano.
Slunce vychází.
Co nám asi budoucnost
přinese?
Ty nejdeš?
Dáme si s mámou a tátou snídani.
Bohužel ne.
Ale navždycky zůstanu po tvém boku.
Děj se co děj.
PRINCEZNA MARGARET ZEMŘELA POKLIDNĚ VE SPÁNKU
9. ÚNORA 2002 V 6.30 HODIN RÁNO.
BYLO JÍ 71 LET.
Překlad titulků: Irena Křiváková