I går morges klokken 02.41 i general Eisenhowers hovedkvarter.
underskrev general Jodl, den tyske kommandos repræsentant,
værnemagtens betingelsesløse kapitulation
af alle tyske militærtropper i Europa.
Krigen slutter officielt et minut efter midnat i aften,
tirsdag den 8. maj 1945.
Vi kan tillade os en kort stund til at glæde os.
I dag er VE-dag.
Længe leve friheden!
Gud bevare kongen.
- Er du klar? - Margaret, er det nu en god idé?
Ja. Krigen er slut, så det skal vi fejre.
Og hvis det går skævt?
Vi har Porchey og Peter Townsend med. Det går da ikke skævt.
Vi flygter fra paladset!
Hurtigt! Ud ad personaleindgangen, før nogen ser os.
- Vi kan ikke bare stikke af! - Ti nu stille, og skynd dig.
Kom så, piger.
Hold jer for næsen.
- Hvorfor? - Her stinker af alkohol.
- Og sved! - Her lugter af liv!
Green Park eller Trafalgar Square?
Helst Ritz. Der kommer de mest elegante.
- Det er med i Jeeves and Wooster. - Fint, vi tager på Ritz.
- Skal vi ikke kunne se paladset? - Så vi kan vinke til mor og far?
Hvad er der med dig? Kan du ikke være lidt uansvarlig?
Margaret.
I næste uge
er det den 8. maj.
Tænk sig. Der er gået over 50 år, men vi har aldrig fejret mindet om det.
Hvad mener du?
Som statsoverhoved deltager jeg hvert år i VE-festligheder.
Nej, jeg mente vores VE-dag.
Det var en sjov aften.
- Kan du huske det? - Naturligvis.
Du var nær blevet væk.
Og så fandt vi dig jo...
Dit ægte jeg altså.
Den side af dig, du opgav, for at blive til det her i stedet.
Ja, ja.
Savner du hende ikke? Hun var så festlig.
Oh, it ain't my fault
Så vidt jeg husker, svor vi to at holde den aften hemmelig.
Gin.
Flot.
- Revanche? - Desværre ikke. Jeg skal tidligt op.
Jeg skal være i Clapham Junction fra morgenstunden.
- Hvorfor dog det? - Det er noget med...
Det var vist kommunens overvågningskameraer.
- Skal du ikke noget i morgen? - Nej.
Men du skal snart til Mustique.
- I weekenden. - Godt.
Hvorfor?
Fordi jeg tror, du er mest lykkelig der.
Kom så, vovser. Kom!
Lad mig med lyst, men nok så sky
Sutte på en yndig tå
Deres Højhed, vær nu ikke bly
Selv min næse
De pille må
John Betjeman var så forlibt i mig,
at hans ven Maurice Bowra skrev det her sjofle digt om det.
Lad mig Deres robe gnave
Lægge hovedet i Eders Have
Lykke for mig kun De formår
Hold mig tæt til Deres barm
Undskyld?
I...
I en barnevogn
så sikker
På tur i parken, mens De dikker
Lad nu blot...
Undskyld?
Lad nu blot...
- Undskyld? - Er hun okay?
...galocher så bløde
Stryge og ae mod min hud
Slip mig!
Prinsesse Margaret, Deres Majestæt.
- Hallo? - Margaret. Hvad i alverden skete der?
Jeg fik desværre en lillebitte blodprop.
Det var lidt af et chok.
Det ene øjeblik var jeg i fuld vigør hos Lawrence,
og det næste lå jeg i en ambulancehelikopter.
Jeg kunne ikke mærke mine arme og ben.
- Hvor er du nu? - På sygehuset.
På Barbados.
Javel.
Din stakkel.
Lægerne forsikrer mig om, at jeg bliver rask.
- Hvad? Jeg kan ikke høre dig. - Nej, for min mund er stadig følelsesløs.
Jeg kunne bide tungen af mig uden at mærke det mindste.
Henter vi dig hjem?
Ja, i morgen, siger de. Til flere prøver.
Og mere appetitlig mad. Hvis jeg er heldig.
Jeg smiler, mens jeg siger det.
Men det kan ingen se.
- Farvel igen, Lilibet. - Vi ses i morgen.
Jeg kan med glæde sige, det var et relativt mildt slagtilfælde.
Vi bør kunne behandle det effektivt
med blot en aspirin om dagen som blodfortyndende medicin
samt statiner for kolesteroltallet og atenolol for blodtrykket.
Fint.
Men medicinen alene er ikke nok
til at forhindre en mere alvorlig blodprop.
De bør se Deres livsstil efter i sømmene.
Og foretage nogle få ændringer.
Så...
Ikke flere cigaretter.
Ikke mere whisky.
Ikke flere søde sager.
Bare bygvand med citron,
nikotintyggegummi
og masser af
"genoptræningsøvelser".
Nej, jeg er ikke invalid.
En flad flødebolle
på et fladt flødebollefad.
En flad...
- Jeg lever stadig! - Javel.
Ja!
Kommer jeg til ulejlighed?
Helt ærligt.
Tager jeg en lur, tror alle, jeg har stillet træskoene.
Og nu tropper du op med din bekymrede mine.
Jeg ville bare se til dig.
Jeg har det godt. Tak.
Selvfølgelig har du det, men nu tager du det vel med ro?
Og aflyser officielle pligter?
Nogle af dem, ja. Vi behøver ikke aflyse dem alle.
Jeg hader, når kalenderen er tom.
Kan du se?
Der var minen igen!
Jeg har det fint, Lilibet.
Jeg er i bedring og på vej op.
Ikke på vej syv alen under jorden.
- Velkommen. - Tak.
Anne.
Deres Kongelige Højhed.
Tak.
Jeg havde tænkt mig en lille gåtur og en siesta
efterfulgt af middag på terrassen bare for os to.
Ja til gåtur.
Men efterfulgt af en picnic på stranden med hele slænget,
cocktails i Cotton Club og middag
efterfulgt af de sædvanlige udskejelser på Basil's.
Jeg er her kun i to uger og vil nyde dem fuldt ud.
Så siger vi det.
- Du bestemmer. - Det gør jeg ... ganske bestemt.
Hallo?
Er De der?
Kan De høre mig? Hallo? Hjælp!
- Tak. - Sådan, ja.
Ja.
Lægen kunne med det samme se, jeg havde fået en blodprop mere,
men at det var det mindste af mine problemer.
For selv efter han stabiliserede mig med en masse medikamenter,
var mine fodsåler så forbrændte,
jeg hverken kunne stå eller gå.
Hvorfor kom du ikke hjem før?
Fordi der først var en masse ydmygende forberedelser,
der skulle overstås.
Bilen skulle tilpasses.
Der er sat håndgreb op overalt ligesom på et plejehjem.
Jeg har ikke håndgreb nogen steder.
Nu er jeg hjemme,
og lægerne vil bruge igler til mine fødder som ant...
Som ant...
...antikoagulant.
- Hun lyder sær. Hvad siger hun? - Det var vist "antikoagulant".
De har givet mig Velcro-sutter i stedet for sko.
Det er slut med høje hæle!
Det er faktisk slut med fødder!
Hvad med lidt nænsom motion?
Brug paladsets pool.
- Det kan også hjælpe på humøret. - Jeg vil hellere dø end at motionere.
Og da jeg alligevel snart skal dø,
kan jeg lige så godt skeje ud.
Jeg fylder 70 i år.
Jeg har besluttet, det skal fejres med en dejlig, stor fest.
- Hvad? - På Ritz.
For vi elsker Ritz.
Ikke sandt, Lilibet?
- Gør vi? - Det gør vi.
Vi har ganske særlige minder.
Oh, it ain't my fault
Er der noget, jeg ikke ved?
Se lige mit tøj. Tror du, de lukker os ind?
- Ja da. Bare sig, hvem du er. - Det kan du stole på, at jeg ikke gør!
Så må du smile skælmsk til dem.
Kom nu.
Godaften. Kom indenfor!
- Jeg... - Det var bare en spøg.
- Tak. - Velkommen.
Se engang!
Hvad skal vi nu?
Vi kaster os ud i det.
- Værsgo. - Ja tak.
Skål i skibet.
Skål!
- Jeg lægger jakken i garderoben. - Jeg går med.
Ellers tak.
Godaften.
- Tak. - Selv tak.
- Og den får De. - Tak.
- Undskyld mig. - Undskyld. Hav en rar aften.
Vent. Der skal du ikke gå op.
Kom med os.
Det er sjovere.
Der ville jeg nu ikke gå ned.
Amerikanere.
Har De hørt om jitterbug?
- Nej, det kender jeg ikke. - Det er en dans.
Den er med god grund forbudt her.
- Den er fra Harlem. - Hvor?
En ghetto. I New York.
Vent.
Kender jeg ikke Dem?
Det tror jeg ikke.
Godt.
Jeg går nu.
- Hilser du fra mig? - Det skal jeg nok.
- Og ønsk fødselaren tillykke. - Det gør jeg.
- Hvem tager med dig? - Anne. Og Porchey kommer.
- Gode gamle Porchey. - Ja, gode gamle Porchey.
Han tager altid med og svigter aldrig.
Er der noget galt?
Undskyld.
- Jeg er bare urolig for Margaret. - Har det ikke altid forholdt sig sådan?
Jo. Det har det vel.
Undskyld.
Gør det bare.
Margaret!
- Vil De have en hånd? - Nej tak.
Hvordan har De det?
- Er Deres Kongelige Højhed kommet sig? - Ryger De stadig cigaretter?
Hvordan har De det?
- Gid du havde været der. - Ja, det ved jeg.
Tak, fordi I alle er kommet.
Som I nok ved,
har jeg ligget en del i sygesengen for nylig
eller siddet i kørestol
og gloet ud ad vinduer
på den smule blåt, fængselsindsatte kalder himlen.
Men...
Der er en ting...
...der hele tiden gjorde det tåleligt.
Og det er minderne.
Det viser sig, at jeg
har formidable minder om en række aftener på Ritz...
Dem vil jeg gerne dele med jer.
Særligt én aften dukker op i tankerne.
Der kom en ganske anden side
af den unge prinsesse Elizabeth frem i lyset.
Det er jeg vis på, alle gerne vil høre om.
Ja, det vil de, Lilibet. Derfor fortæller jeg om det.
Det er slet ikke derfor, at vi er samlet her i aften.
- Vi skal jo fejre dig. - Hørt.
Som barn havde jeg ondt af børn, der ikke havde søskende.
Fra den dag, hun blev født,
har Margaret Rose været min trofaste følgesvend.
Vi så sjældent andre børn, så vi havde mest hinanden.
Som Junos svaner er vi uadskillelige.
Vi delte værelse.
Vi gik i det samme tøj og havde de samme hobbyer.
Særligt yndede vi at ordne vores samling af gyngeheste på hjul,
som vi striglede, gav vand og kørte om kap med.
Når vi ikke var i kridthuset,
gav Margaret altid sin usynlige ven, fætter Halifax, skylden.
Ja, det er sandt.
Der var vitterlig intet, Halifax ikke gjorde.
Han slog luftalarm og vækkede vagterne.
Han gemte gartnerens redskaber. Han var umådeligt uartig.
Det er ikke altid let
at vokse op i en familie, hvor én af os bærer kronen,
og man selv er nummer to.
Men Margaret har været min allierede hele vejen.
Og det er den person, I skal høre om i aften.
Ikke den festlige side, som I allerede kender,
men den pligtopfyldende.
Den usvigelige.
Min ledsager og støtte gennem livet.
Den, som jeg...
Som jeg...
...slet ikke kan være foruden.
Kæreste Margaret...
Stort tillykke med dagen.
Tillykke med fødselsdagen, Margaret.
- Tillykke, Margaret. - Tillykke.
Jeg ved ikke, om jeg er rørt eller vrissen.
Hvorfor dog?
- Jeg har altid ville rose dig offentligt. - Tjo, men...
Det var unødvendigt, men også ret fantastisk.
Alle er så søde ved mig.
Man burde nok være syg lidt oftere.
Sikke du hoster. Du ryger vel ikke igen?
Nej, selvfølgelig ikke.
Det var...
...fætter Halifax.
- Godnat, Lilibet. - Godnat.
Hej med dig.
- Farvel fra mig. - Hold nu op.
- Vi får dig hurtigt på højkant igen. - Nej.
Det er desværre alvorligt denne gang.
Jeg kan mærke det.
Eller rettere sagt kan jeg intet mærke.
Jeg kan ikke mærke noget.
Eller se noget.
Min krop...
Den svigter mig stille og roligt.
Lægerne siger, du ikke spiser.
Jeg har...
...ingen appetit.
Jeg har dem her med.
Dem elsker du.
Syltetøjskager.
Det var straks bedre.
Og...
...en rigtig fin...
...spadserestok.
Til når du er på benene igen.
Vi bringer nu en særudsendelse
med en opdatering om de frygtelige og utrolige hændelser,
vi så i USA i dag.
En dag, hvor terror ramte hjertet
af verdens mægtigste land. En dag præget af kaos og forvirring.
En dag, hvor tusindvis frygtes omkommet.
Terroristernes våben var fire kaprede passagerfly.
To fløj ind i World Trade Center med altødelæggende kraft.
Det tredje ramte Pentagon i Washington. Det fjerde styrtede ned i Pennsylvania.
USA bruger hvert år milliarder af dollar på at analysere efterretninger,
der skal hindre sådanne angreb...
"En mand i San Francisco
hørte ikke sin hustru ringe fra World Trade Center.
Hun lagde en sidste besked til ham på telefonsvareren.
Der var kun én ting, hun kunne sige. 'Jeg elsker dig.'
Hun gentog det igen og igen, før forbindelsen røg.
Og derefter...
...var der intet."
Tragisk.
Og det var også en trist nyhed om lord Carnarvon.
Porchey?
Hvorfor? Hvad er der sket?
Han kollapsede, da han så nyheder. Hjerteanfald.
Stakkels Jean.
Og stakkels dig.
Han var sådan en god ven.
Han kom altid med nyt om hestene, som er alt, jeg altid gerne vil høre.
Han holdt sin mobil op for mig, når de væddede på løbene, så jeg kunne lytte.
Han holdt sådan af dig.
Og nu forsvinder alle dine nærmeste en efter en.
- Hvad mener du? - Porchey.
Ja.
Og mor. Snart.
Ja.
- Mig. - Det gør du ikke!
Men sådan er det.
Det huer mig ikke. Faktisk er jeg rasende.
Jeg er ikke klar til at lukke festen.
Men vi må tale om det.
Jeg har nedfældet alle detaljerne om min begravelse.
Jeg elsker som bekendt at planlægge.
Du skal love mig, at det forløber, som jeg vil have det.
Jeg vil have min blomstrede kjole på og ikke en sort rædsel.
Og de må ikke give mig rød læbestift på.
Der skal være roser og tulipaner i kapellet.
Finalen fra Svanesøen
skal lyde fra orgelet, når folk ankommer.
Og en ting til.
Det er meget vigtigt.
Ja, naturligvis.
Lov mig,
at jeg er helt død, når de lukker kisten.
For...
Åh, Mar...
"'Bertie, gamle jas', sagde den unge Eustace.
'Er du nu her?
Den ene mand i London, der kan støtte den stil, vi er forvænt med.
Forresten... Du har ikke mødt gode gamle Hundefjæs.
Hundefjæs, her er min fætter Bertie.'"
- Det er fjollet. - Nej, det er herligt. Læs videre.
"'Hvad laver du i London?', spurgte jeg.
'Jeg svirrer bare omkring. Vi er her kun én dag.
- Et hurtig og ganske uofficielt besøg.'" -"Vi futter hjem i eftermiddag."
"'Vi futter hjem i eftermiddag.
Hvad angår den frokost, du lovede at give os,
hvor skal den så stå? På Ritz, Savoy eller Carlton?'"
Ritz, tak.
For vi elsker Ritz, ikke?
- Hvad er der med dig og Ritz? - Nej!
Det er dig og Ritz!
Ved folk intet om den aften, vil de aldrig forstå det.
- Hvor var jeg dog uansvarlig. - Du har gjort så mange ofre!
Du har skjult så meget af dit sande jeg.
Gemt det af vejen.
Den aften lavede du ravage.
Krigen var lige slut.
Nu...
...skal du hvile dig.
Der er du jo.
Mine venner er ovenpå. Jeg må hellere gå.
Hvorfor det? Det er jo her, det sker.
Og hvorfor gør det det?
Fordi hernede er der ingen rang eller baggrund. Kun musik.
Jamen i så fald...
Kom så!
Godt!
...snor.
Og gutterne havde alle lidt...
I har vel ikke set Elizabeth?
Vær nu ikke urolig. Hun er altid så ansvarlig.
Hun har været væk længe. Jeg leder efter hende.
Jeg går med, Porchey.
Så vent på mig.
- Kom! Lad os få hende ud herfra. - Det gør I ikke!
Lad hende være.
Se, hvor glad hun er!
Tak.
Det havde du gemt godt. Tænk, at du kunne danse jive.
Du havde mindst 50 mænd i hælene på vej ud.
- Nu overdriver du. - Hvad?
Jeg sagde, at du overdriver.
- Det er svært at tale. - Ja, for du er snalret.
Nej, det er tyggegummiet.
Hvor fik du det fra?
Det ved jeg ikke helt.
Jeg tror, det var efter et kys.
- Lilibet! - Jeg havde ikke i sinde at kysse ham.
Alle andre gjorde det, og jeg ville ikke være ubeleven.
- Jeg tror, Porchey så det og blev sur. - Så for søren.
Se.
De blomstrer nu.
Ja.
Solen står op.
Hvad mon fremtiden bringer
for os alle?
Kommer du ikke?
Vi kan spise morgenmad med mor og far.
Nej, desværre.
Men jeg vil altid ... være ved din side.
Uanset hvad.
PRINSESSE MARGARET SOV STILLE IND KLOKKEN 6:30 OM MORGENEN
DEN 9. FEBRUAR 2002, 71 ÅR GAMMEL.
Tekster af: Helle Kaiser-Nielsen