Tegnap hajnalban, 2 óra 41 perckor,
Eisenhower tábornok főhadiszállásán
Jodl tábornok, a német főparancsnokság képviselője
aláírta, hogy feltétel nélkül megadják magukat
a német szárazföldi, tengeri és légi erők egész Európában.
A harcok hivatalosan is véget érnek ma este, éjfél után egy perccel,
május 8-án, kedden.
Most megengedhetjük magunknak, hogy rövid ideig örvendezzünk.
Ma van az európai győzelem napja.
Éljen soká a szabadság ügye!
Isten óvja a királyt!
Mehetünk?
Margit, nem biztos, hogy ez jó ötlet.
Ne már! Vége a háborúnak. Ünnepelnünk kell.
És ha valami balul sül el?
Velünk lesz Porchey és Peter Townsend.
Mi baj történhetne?
Kiszökünk a palotából!
Gyorsan! Ki a cselédbejárón, mielőtt valaki meglát!
Nem surranhatunk ki csak így!
Csitt legyen, és siess!
Gyertek, lányok!
Fogjátok be az orrotokat!
Miért?
Bűzlik minden az alkoholtól. És az izzadtságszagtól!
Életszaga van!
Green Park vagy Trafalgar tér?
Legyen a Ritz! Oda járnak az előkelő népek és szerepel a Jeeves and Woosterben.
Jó terv! Irány a Ritz!
- Nem maradunk a palota közelében? - Minek? Hogy integethessünk anyuéknak?
Komolyan, mi bajod van? Nem lehetnél felelőtlen, csak egyszer?
Margit!
Jövő héten
május 8-a lesz.
Tudod, hogy már több mint 50 éve történt, és még sosem emlékeztünk meg róla?
Miről beszélsz?
Uralkodóként minden évben részt veszek a győzelem napi ünnepségeken.
Én a mi saját győzelem napunkra gondolok.
Szép kis este volt.
Emlékszel?
Hogyne emlékeznék.
Majdnem eltűntél.
Aztán nagyon is rád találtunk.
A valódi énedre.
Arra, amit feladtál a másik éned kedvéért.
Hát persze.
Nem hiányzik? Olyan szórakoztató volt!
Nem az én hibám
Emlékeim szerint
megesküdtünk, hogy ami aznap este történt,
azt titokban tartjuk.
Gin.
Szép volt.
Visszavágó?
Sajnos nem lehet.
Korán kelek.
A Clapham Junctionnál kezdem a napot.
Miért is?
Valahogy köze van...
a helyi önkormányzat zárt láncú televíziós rendszeréhez.
- Neked nincs holnap dolgod? - Nincs.
De hamarosan vár Mustique.
Hétvégén.
Helyes.
Miért?
Úgy látom, ott vagy a legboldogabb.
Gyertek, kutyák!
Szemérmesen, vágytól meggebedve
Lakkozott lábujjait nyaldosva
Ó, jaj, királyi fenség, istenemre!
Dugja az ujját
Az orromba
John Betjeman annyira odavolt értem,
hogy a barátja, Maurice Bowra írt erről egy obszcén verset.
Fúrja ruhámba a fogát
Ültessen fejembe vízitormát
Csak ön tehet boldoggá
Adjon rám gyapjúpelenkát
Asszonyom?
Egy...
Egy plüssel bélelt
Díszes babakocsiban
Tologasson a St. James's Parkban
A kecses...
Asszonyom?
A kecses...
- Asszonyom? - Jól van?
Kecses, puha kalucsnija
Szántsa végig bőrömet
Engedjetek el!
A KORONA
Margit hercegnő, felség.
Halló?
Margit! Mi a csoda történt?
Attól tartok, volt egy aprócska kis agyvérzésem.
Eléggé megdöbbentem.
Egyik pillanatban még brillírozok Lawrence-éknél,
a következőben pedig már egy mentőhelikopterben vagyok,
és nem érzem a kezem és a lábam.
Hol vagy most?
Kórházban.
Barbadoson.
Értem.
Szegénykém!
Az orvosok
biztosítottak róla, hogy rendbe jövök.
Tessék? Nem hallak jól.
Mert még mindig zsibbadt a szám.
Leharaphatnám a nyelvem, és nem éreznék semmit.
Hazahozatunk?
Igen, elvileg holnap. További vizsgálatokat fognak végezni.
És ehető ételt is kapok. Kis szerencsével.
Mosolygom,
miközben ezt mondom.
Nem mintha látszana.
Szervusz, Lilibet!
Holnap találkozunk.
Szerencsére az agyvérzése viszonylag enyhe volt,
és hatékonyan tudjuk majd kezelni az állapotát
csupán napi egy aszpirinnel, a vérhígítás érdekében.
A koleszterinszintjét sztatinokkal, a vérnyomását atenolollal csökkentjük.
Rendben.
De ez önmagában nem lesz elég ahhoz,
hogy elkerüljük egy második, súlyosabb agyvérzés kockázatát.
Felül kell vizsgálnia az életmódját.
És változtatni egy-két dolgon.
Szóval...
nincs több Chesterfield.
Nincs több whiskey.
Nincs több édesség.
Csak citromos árpavíz,
nikotinos rágó,
és rengeteg
„rehabilitációs gyakorlat”.
Hagyjon, nem vagyok rokkant!
Csalitban csicsergés, csattogás.
Csörgedező csermelycsobogás.
Csúf csóka...
Még élek!
Asszonyom!
Ez az!
Rosszkor? Jókor?
Komolyan mondom,
szundítok egyet, és mindenki azt hiszi, hogy feldobtam a bakancsot.
És most te is betoppansz, bejelentés nélkül, aggódó pillantásokkal.
Csak tudni akartam, hogy vagy.
Jól vagyok.
Köszönöm!
Persze, hogy jól!
De remélem, nem hajtod túl magad.
Lemondtad a hivatalos programokat?
Egy részüket igen.
Nem szükséges mindet lemondani.
Tudod, hogy utálom, ha üres a naptáram.
Látod?
Megint az aggódó pillantás!
Jól vagyok, Lilibet.
Helyrejövök. A csillagom felfelé ível.
A legkevésbé sincs leáldozóban.
- Asszonyom! - Köszönöm!
Anne!
Fenség!
Köszönöm!
A következőkre gondoltam:
egy könnyű séta, egy kellemes szieszta,
aztán vacsora a teraszon, kettesben velem.
A séta jöhet.
De aztán szeretnék egy pikniket a parton az egész bandával,
koktélozni a Cotton Clubban, majd vacsora,
aztán közös mulatozás a Basil'sben.
Csak két hetet töltök itt.
Szeretném minél inkább kihasználni.
Rendben.
Ön a főnök.
Hát az...
egészen biztos.
Asszonyom?
Asszonyom! Hall engem?
Asszonyom! Segítség!
Köszönöm!
Jó lesz.
Igen.
Az orvos azonnal látta, hogy újabb agyvérzésem volt,
de mint kiderült, ez volt a legkisebb gondom.
Stabilizálta az állapotomat különböző gyógyszerekkel,
de annyira megégett a talpam,
hogy állni sem tudok, nemhogy járni.
Miért nem jöttél haza hamarabb?
Mert előbb mindenféle megalázó előkészületet kellett tenni.
A kocsit speciális módon át kellett alakítani.
Mindenhová kapaszkodókat kellett felszerelni,
mint egy idősek otthonában.
Nálam sehol sincs kapaszkodó.
Most, hogy visszajöttem,
az orvosok piócákkal akarják kezelni a lábam
véral... véralva...
véralv...
véralvadásgátlóként.
Kicsit furcsa a hangja. Mit mond?
„Véralvadásgátlóként”.
Tépőzáras papucsot kell hordanom cipő helyett.
A magassarkú már a múlté.
Sőt, a lábam a múlté, ami azt illeti.
Mit szólnál egy kis kíméletes testmozgáshoz?
Használhatod a palota medencéjét. A mozgás a hangulaton is javíthat.
Inkább meghalok, minthogy mozogjak.
És...
mivel hamarosan egyébként is meghalok,
gondoltam, legalább megadom a módját.
Idén lesz a 70. születésnapom,
és úgy döntöttem, szeretném egy szép nagy partival megünnepelni.
Tessék?
A Ritzben.
Mert imádjuk a Ritzet. Nem igaz, Lilibet?
Valóban?
Bizony.
Különleges emlékek fűznek hozzá.
Nem az én hibám
Lemaradtam valamiről?
Nézd meg a ruhámat! Szerinted be fognak engedni minket?
Persze. Mondd meg nekik, ki vagy!
Pont ezt szeretném elkerülni.
Akkor rebegtesd kicsit a pilláidat!
Gyerünk!
Jó estét, hölgyek! Fáradjanak be!
- Én... - Csak ugrattam, uram.
- Köszönöm! - Menjen!
Ez igen!
És most mi legyen?
Csapjunk bele, gondolom.
- Hölgyem! - Igen.
Egészségünkre!
Egészség!
- Beteszem ezt a ruhatárba. - Elkísérlek.
Nem szükséges.
Jó estét, kisasszony!
- Köszönöm! - Köszönöm!
- Parancsoljon. - Köszönöm!
Elnézést, hölgyem!
Bocsánat. További szép estét!
Várjon! Ne menjen fel!
Jöjjön velünk!
Sokkal jobb a parti.
Az ön helyében nem mennék le.
Amerikaiak.
Hallott már a jitterbugról?
- A Doodle Bugról már igen. - Ez egy tánc.
Itt be van tiltva. Nem véletlenül.
- Harlemből ered. - Honnan?
Egy New York-i gettóból.
Várjon!
Ismerhetem valahonnan?
Nem hiszem.
Jól van.
Indulok.
- Elnézést kérsz a nevemben? - Igen.
És nagyon boldog szülinapot kívánok az ünnepeltnek!
Átadom.
Elkísér valaki?
Anne. És Porchey is ott lesz.
- A jó öreg Porchey. - Igen, a jó öreg Porchey.
Mindig jó társaság, sosem hagy cserben.
Minden rendben?
Bocsánat.
Csak állandóan Margit miatt aggódom.
Ez mindig is így volt, nem?
De.
Gondolom, igen.
Elnézést, asszonyom!
Folytassa!
Margit!
- Segíthetek? - Megvagyok.
Hogy érzi magát?
Meggyógyult, fenség?
Még mindig dohányzik, asszonyom?
Hogy érzi magát?
- Bárcsak ott lennél! - Igen, tudom.
Köszönöm, hogy eljöttetek ma este.
Mint tudjátok,
az időm nagy részét mostanában kórházi ágyakban fekve töltöttem,
vagy kerekesszékben ülve,
kibámulva az ablakon
arra a kis kék foltra, amit a rabok égboltnak neveznek.
Azonban...
van egy dolog...
ami ezalatt mindvégig tartotta bennem a lelket.
Az emlékek.
Történetesen akadnak
különösen kedves emlékeim a Ritzben töltött jó pár estéről...
amiket szeretnék megosztani veletek.
Legfőképp egy ugrik be,
amikor egy teljesen más oldalát
fedte fel előttünk a fiatal Erzsébet hercegnő.
Ezt biztosan mindenki szívesen hallaná.
Így van, Lilibet!
Épp ezért mesélem el.
Csak elterelné a figyelmet arról, hogy miért vagyunk ma itt.
Hogy téged ünnepeljünk.
Így van!
Gyerekként sajnáltam azokat a gyerekeket, akiknek nem volt testvérük.
A születése pillanatától kezdve
Margit Róza állandó társam volt.
Ritkán találkozhattunk más gyerekekkel, így egymásra támaszkodtunk,
és elválaszthatatlanok voltunk, mint Juno hattyúi.
Közös szobánk volt.
Ugyanazokat a ruhákat hordtuk, ugyanabban leltük örömünket.
Különösképpen
a guruló falovacska-gyűjteményünk rendezgetésében,
amiket ápolgattunk, itatgattunk és versenyeztettünk.
És ha bajba kerültünk,
Margit mindent ráfogott a képzeletbeli barátjára, Halifax kuzinra.
Igen, így volt.
Nem volt olyasmi, amit Halifax kuzin ne tett volna meg.
Megszólaltatta a riadócsengőt, hogy felébressze az őröket.
Eldugta a kertész szerszámait. Nagyon csintalan volt.
Nem mindig könnyű
olyan családban felnőni, ahol valaki koronát visel,
és másodiknak lenni.
De Margit a szövetségesem volt minden áldott nap.
Erről az emberről szerettem volna ma mesélni.
Nem a káprázatos énjéről, azt már mind ismeritek.
Hanem a kötelességtudóról.
Sosem inogott meg.
Társam és támaszom egy életen át...
aki nélkül...
nos...
mindez elképzelhetetlen lenne.
Drága Margit!
Isten éltessen sokáig!
Boldog születésnapot, Margit!
- Boldog születésnapot, Margit! - Boldog születésnapot!
Nem tudom, hogy meghatott legyek vagy mérges.
Miért?
Mindig is szerettelek volna nyilvánosan az egekbe dicsérni.
Nos,
ez egyszerre volt szükségtelen és izgalmas.
Mindenki annyira kedves!
Gyakrabban kellene súlyos betegnek lenni.
Hogy köhögsz! Megint elkezdtél dohányozni?
Természetesen nem.
Ez csak
Halifax kuzin volt.
Jó éjt, Lilibet!
Jó éjt!
Szervusz!
És ég veled!
Elég volt!
Seperc alatt jobban leszel és hazaviszünk.
Nem.
Attól tartok, ez most súlyos.
Érzem.
Vagyis inkább pont hogy nem érzem.
Nem érzek semmit.
És nem látok semmit.
A testem...
cserben hagy, szép lassan, végtagonként.
Az orvosok szerint nem eszel.
Én...
egyáltalán nem vagyok éhes.
Hoztam neked valamit.
A kedvenced.
Lekváros kosárka.
Ezt már szeretem!
És...
egy nagyon szép
sétapálcát.
Jól jön majd, ha újra lábra állsz.
Különleges műsorral jelentkezünk.
Beszámolunk a szörnyű és hihetetlen eseményekről,
amelyek ma játszódtak le az Államokban.
A napon, amikor terroristák sújtottak le a világ legerősebb országának szívére.
Az elképzelhetetlen káosz és zűrzavar napja.
A nap, amikor hozzátartozóik ezrekért rettegtek.
A terroristák fegyvere négy eltérített utasszállító volt.
Kettő becsapódott a New York-i Világkereskedelmi Központba,
a harmadik a washingtoni Pentagonba,
a negyedik pedig Pennsylvaniában.
Amerika dollármilliárdokat költ évente hírszerzési jelentések kiértékelésére,
hogy megelőzze az ilyen támadásokat...
„Egy San Franciscó-i férj
átaludta a felesége hívását a Világkereskedelmi Központból.
A feleség az üzenetrögzítőre mondta fel az utolsó üzenetét.
Igazából csak egyetlen mondanivalója maradt hátra: 'Szeretlek'.
Újra és újra elmondta, mielőtt megszakadt a vonal.
És aztán jött...
a megsemmisülés.”
Olyan szomorú.
És szörnyű híreket kaptunk Lord Carnarvonról is.
Porchey-ról?
Miért? Mi történt?
Összeesett, miközben a híreket nézte.
Szívroham.
Szegény Jean!
És szegény te!
Igazán különleges barát volt.
Híreket hozott a lóversenyekről. Az egyetlen hír, amit szívesen hallok.
Feltartotta a mobilját, amikor zajlott a licit a lovakra,
hogy halljam az eseményeket.
Odaadóan ragaszkodott hozzád.
És most a hozzád legközelebb állók sorra elhagynak.
Miről beszélsz?
Porchey.
Igen.
Anyu. Hamarosan.
Igen.
- Én. - Ne merészeld!
Ez az igazság.
Nem örülök neki. Igazából szörnyes dühös vagyok.
Nem állok készen rá, hogy távozzak erről a partiról.
De meg kell beszélnünk.
Írtam egy nagyon részletes tervet a temetésemről.
Tudod, hogy mindent megtervezek.
És szeretném, ha biztosítanál róla,
hogy minden pontosan úgy fog zajlani, ahogy szeretném.
A virágos ruhám legyen rajtam,
ne valami szörnyű fekete hacuka.
És kérlek, ne hagyd, hogy vörös rúzst kenjenek rám!
A kápolnába rózsákat és tulipánokat kérek,
és szeretném, ha A hattyúk tava fináléja szólna
az orgonán, amikor megérkeznek az emberek.
És még valami.
Nagyon fontos.
Persze, hogyne.
Ígérd meg,
hogy tényleg halott leszek, amikor rám zárják a koporsót!
Az isten...
Jaj, Mar...
„'Bertie, vén cimborám!', szólt az ifjú Eustace.
'Meglep, hogy itt látlak.
Az egyetlen férfi Londonban, aki a megszokott stílusban támogat minket.
Mellesleg ti még nem találkoztatok az öreg Kutyafejűvel, ugye?
Kutyafejű, ő itt a kuzinom, Bertie.'”
Ez butaság.
Nem, ez csodálatos. Folytasd!
„'Mit keresel Londonban?', kérdeztem.
'Lótok-futok mindenfelé. Csak egy napra jöttünk.
Rövid látogatás, véletlenül sem hivatalos.'”
„A 15:10-essel vissza is megyünk.”
„'A 15:10-essel vissza is megyünk.
És most, visszatérve az ebédre, amire igen derék módon meghívtál minket,
melyik legyen? A Ritz, a Savoy vagy a Carlton?'”
A Ritz, kérlek!
Mert imádjuk a Ritzet, ugye?
Komolyan! Te meg a Ritz.
Nem!
Te meg a Ritz!
Ha az emberek nem tudnak arról az estéről, sohasem fogják teljesen megérteni.
Hogy milyen felelőtlen voltam?
Hogy mekkora áldozatot hoztál.
Hogy mi mindent őrzöl elzárva a valódi énedből.
Elrejtve.
Kifordítottad a helyet a sarkaiból azon az estén.
Vége volt a háborúnak.
Most pedig...
pihenj!
Lejött hozzánk!
Igazából a barátaimmal vagyok odafent. Mennem kéne.
Miért?
Itt lent van az igazi parti.
Miért is?
Mert itt nem számít a rang vagy a származás, csak a zene.
Nos, ez esetben...
Gyerünk!
Ez az!
...zsinór.
Az összes srácnak volt egy kis...
Nem láttátok Erzsébetet, ugye?
Ne izgulj miatta! Sosem viselkedik felelőtlenül.
Már jó ideje elment.
Megyek, megkeresem.
Veled megyek, Porchey.
Jó, várjatok meg!
Gyere, Porchey! Vigyük ki innen!
Ne!
Hagyjátok!
Nézzétek, milyen boldog!
Köszönöm!
Tele vagy meglepetéssel. Ki hitte volna, hogy így tudod ropni?
Vagy ötven férfi udvarolt neked.
- Ne túlozz! - Tessék?
Mondom, ne túlozz!
Nehéz beszélni.
Becsípve?
Rágóval a számban.
Ezt mikor szerezted?
Nem is tudom.
Azt hiszem, egy csók után jött.
- Lilibet! - Nem akartam megcsókolni.
De mindenki ezt csinálta, és nem akartam goromba lenni.
Azt hiszem, Porchey látta, és kicsit mérges lett.
Te jó ég!
Nézd!
Virágoznak a fák.
Igen.
Felkel a nap.
Vajon mit tartogat a jövő
számunkra?
Nem jössz?
Reggelizhetünk anyával és apával.
Sajnos nem lehet.
De mindig melletted leszek.
Történjék bármi.
MARGIT HERCEGNŐ BÉKÉSEN, ÁLMÁBAN HALT MEG
2002. FEBRUÁR 9-ÉN, REGGEL 6:30-KOR. 71 ÉVES VOLT.
A feliratot fordította: Kiss Orsolya