I går morges, klokken 2.41 ved general Eisenhowers hovedkvarter,
signerte general Jodl, representanten fra den tyske overkommando,
beslutningen om betingelsesløs kapitulasjon
av alle tyske styrker til lands, til sjøs og i luften i Europa.
Krigshandlingene opphører offisielt ett minutt efter midnatt i natt,
tirsdag den 8. mai.
Nu kan vi tillate oss selv å føle på glede og fryd en stakket stund.
Dagen i dag markeres som dagen for seier i Europa.
Lenge leve friheten!
Gud signe kongen.
- Klar? - Dette er kanskje ikke så lurt, Margaret.
- Gi deg. Krigen er over. Vi må da feire. - Tenk om noe går galt, da?
Vi har jo med oss Porchey og Peter Townsend.
Hva i all verden kan gå galt?
Vi skal rømme fra slottet!
Vær rask! Ut tjenerinngangen før noen ser oss!
- Vi kan ikke bare rømme slik! - Hysj med deg. Skynd deg.
Kom igjen, jenter.
- Hold dere for nesen! - Hvorfor?
- Her stinker alkohol. Og svette. - Det lukter liv og røre!
Nå? Green Park eller Trafalgar Square?
Ritz, sier nå jeg. Dit går de mest elegante.
- Det nevnes i Jeeves and Wooster. - God plan.
- Bør vi ikke være nær slottet? - Hvorfor? For å vinke til mor og far?
Ærlig talt, hva er det som feiler deg? Kan du ikke være lettsindig én gang?
Margaret. Margaret.
Å.
I neste uke er det 8. mai.
Det er altså over 50 år siden. Vi har aldri feiret minnet av dagen.
Hva er det du snakker om?
Som monark deltar jeg på feiringen av den europeiske seiersdagen hvert år.
Nei. Jeg mener vår europeiske seiersdag.
Det var litt av en kveld. Husker du det?
- Naturligvis husker jeg det. - Vi mistet deg nesten.
Og så fant vi deg i aller høyeste grad.
Den virkelige deg.
Den versjonen av deg som du gav avkall på for å bli den andre versjonen av deg.
Ja visst, ja.
Savner du henne ikke? Hun som var så festlig?
Å, det er ikke min feil Å, det er ikke min feil
Og så vidt jeg også erindrer,
så sverget vi på at begivenhetene den kvelden skulle holdes hemmelige.
Gin.
- Godt gjort. Revansj? - Det kan jeg ikke, er jeg redd.
Jeg må opp tidlig. Jeg ventes til Clapham Junction grytidlig i morgen.
Hvorfor i all verden?
Det har noe med... kommunens kamerovervåkningssystem å gjøre.
- Har du ikke noe på tapetet i morgen? - Nei.
Men... du skal til Mustique snart.
- Til weekenden. - Godt.
Hvorfor det?
Jeg har alltid ment at det er der du er som mest lykkelig.
Kom igjen, hunder. Kom.
Grønn av begjær og syk av blyghet
La meg slikke dine lakkerte tær
Herregud, Deres Kongelige Høyhet
Stikk fingeren din
Opp i min nese her
John Betjeman var så gal etter meg
at hans venn Maurice Bowra skrev dette snuskete diktet om det.
Sett tennene i meg, å, for en farse
Plant på mitt hode litt engelskkarse
Bare du kan min lykke pleie
Pakk meg inn i en ullbleie
Ma'am?
I...
I en behagelig Bepansret barnevogn
Trill meg rundt i St. James's sogn.
La dine...
Ma'am?
La dine...
- Går det bra med henne? - Fine, myke kalosjer
Smette og skli over min hud
Slipp meg!
Det er prinsesse Margaret, Deres Majestet.
- Hallo? - Margaret. Hva i all verden har skjedd?
Jeg har hatt et bitte lite slag, er jeg redd.
Litt av et sjokk.
I det ene øyeblikket er jeg i full sving hos Lawrence-ekteparet,
og i neste øyeblikk er jeg i en luftambulanse
ute av stand til å føle mine egne armer eller ben.
- Hvor er du nå? - På sykehus.
- På Barbados. - Akkurat, ja.
Stakkars deg.
Legene... forsikrer meg om... at jeg kommer til å bli helt fin igjen.
- Hva? Jeg hører deg ikke ordentlig. - Munnen min er fortsatt nummen.
Jeg kunne ha bitt av meg tungen, men likevel ikke følt noe.
Skal vi hente deg hjem?
Ja. I morgen, tydeligvis. For å... ta flere prøver.
Og få spiselig mat. Hvis jeg er heldig.
Jeg smiler idet jeg sier det.
Ikke at du hadde sett det, da.
- Adjø, Lilibet. - Vi ses i morgen.
Det gleder meg å kunne si at slaget var relativt mildt.
Vi burde kunne behandle tilstanden effektivt
med bare én Aspirin om dagen for å fortynne blodet,
statiner for å redusere kolesterolet og atenolol for å senke blodtrykket.
OK.
Men disse medisinene er ikke alene nok
til å forebygge risikoen for et nytt, mer alvorlig slag.
De vil måtte ta en nærmere titt på Deres livsstil.
Og gjøre en endring eller to.
Vel...
Ingen flere Chesterfields-sigaretter. Ikke noe mer whisky.
Ingen flere søtsaker.
Bare byggavkok og sitronsaft, nikotintyggegummi
og massevis av...
..."rehabiliteringsøvelser".
Nei, jeg er da ikke invalid.
Fire fine hvite fisker
på et fint, hvitt fiskefat.
Flyndren flat...
- Jeg lever fortsatt! - Ma'am.
Å ja.
Passer det dårlig? Eller godt?
Ærlig talt, altså.
Her tar jeg en høneblund, og så tror alle at jeg har vandret heden.
Og så ankommer du, helt uanmeldt, og ser bekymret ut.
Jeg ville bare høre hvordan du har det.
Jeg har det bra. Takk.
Naturligvis. Men jeg håper at du tar det med ro.
At du avlyser offisielle oppdrag?
Noen av dem, ja. Ingen grunn til å avlyse alle sammen.
Du vet jo at jeg hater å ha tom avtalebok.
Ser du? Der har vi det blikket igjen!
Det går bra med meg, Lilibet.
Jeg kommer meg raskt, er på vei opp igjen.
Og ikke på vei ut.
- Ma'am. - Takk.
Anne.
Deres Kongelige Høyhet.
Takk.
Jeg tenkte meg at vi kunne ta en rolig spasertur, en deilig siesta
og så spise middag på terrassen, bare vi to.
En spasertur, ja.
Men så kunne jeg tenkt meg piknik på stranden med hele gjengen.
Drinker på Cotton Club og middag
etterfulgt av et realt bakkanal på Basil's.
Jeg skal bare være her i to uker. De har jeg tenkt å få mest mulig ut av.
Greit.
De er sjefen.
Det skal være... sikkert og visst.
Ma'am?
Ma'am? Hører De meg?
Ma'am? Hjelp!
Takk. Det går bra.
Ja.
Legen kunne umiddelbart se at jeg hadde blitt rammet av et nytt slag,
men det skulle vise seg å være det minste av mine problemer.
For selv etter at han hadde stabilisert tilstanden min med en medisincocktail,
var fotsålene mine så brente
at jeg ikke klarte å stå, og iallfall ikke å gå.
Hvorfor kom du ikke hjem før?
Fordi alle slags sorter av ydmykende forberedelser måtte gjøres.
Bilen måtte spesialtilpasses.
Det ble satt opp rekkverk overalt, som om det var det rene eldrehjemmet.
Jeg har ikke rekkverk noe sted.
Nå som jeg er tilbake, vil legene anvende blodigler på føttene mine
som ant... som ant...
som ant...
antikoagulasjonsmiddel.
- Stemmen er merkelig. Hva sier hun? -"Antikoagulasjonsmiddel."
De har gitt meg sandaler med borrelås til å bruke i stedet for sko.
De høye hælers dager er talte!
Føttenes dager er talte, for den saks skyld.
Kan du ikke prøve litt lett mosjon?
Du kan bruke bassenget i slottet. Mosjon kan jo hjelpe på humøret.
Jeg vil heller dø enn å mosjonere.
Og... siden jeg tilsynelatende skal dø snart uansett,
tenkte jeg at jeg like gjerne kunne gå ned med flagget til topps.
Jeg fyller 70 år i år,
og jeg har bestemt meg for at jeg ønsker å feire den med et stort selskap.
- Hva? - På Ritz.
For vi elsker jo Ritz. Gjør vi ikke det, Lilibet?
- Gjør vi det, altså? - Det gjør vi.
Vi har noen helt egne minner derfra.
Å, det er ikke min feil
Har jeg gått glipp av noe?
Se hvordan jeg er kledd, da. Tror du at de slipper oss inn?
- Naturligvis. Bare fortell hvem du er. - Det akter jeg bestemt ikke å gjøre.
Da får du blunke litt ekstra til dem, da. Kom igjen.
God aften, frøken. Kom inn.
- Jeg... - Jeg driver bare gjøn med deg, sir.
- Takk. - Kom inn.
Har du sett. Hva skal vi gjøre nå, da?
Hoppe i det, antar jeg.
- Frøken. - Ja takk.
Skål.
Skål!
- Jeg går til garderoben. - La meg følge deg.
Det behøver du ikke.
Hei, frøken.
- Takk. - Takk.
Da får du den. Takk.
- Unnskyld, ma'am. - Om forlatelse. Ha en fin kveld.
Vent. Ikke gå opp dit.
Bli med oss. Mye morsommere.
Jeg hadde ikke gått ned dit om jeg var deg. Amerikanere.
Har du hørt om jitterbug før?
- Jeg kjenner til doodlebug. - Det er en dans.
Bannlyst her. Med god grunn.
- Den kommer fra Harlem. - Hvorfra?
En getto i New York.
- Vent. Så ikke du litt kjent ut? - Nei, det tror jeg ikke.
Nu vel. Da drar jeg.
- Sier du unnskyld fra meg? - Ja.
Og så får du gratulere fødselsdagspiken med dagen.
- Det skal jeg gjøre. - Drar du dit med noen?
Anne. Og Porchey kommer også.
- Gode, gamle Porchey. - Ja. Gode, gamle Porchey.
Alltid godt selskap. Svikter en aldri.
Er alt i orden?
Om forlatelse. Jeg bekymrer meg bare for Margaret hele tiden.
Har det ikke alltid vært slik?
Jo. Det har vel det.
Beklager, ma'am.
Fortsett.
Margaret!
- Trenger De hjelp? - Det går fint.
- Hvordan har De det? - Har Deres Kongelige Høyhet kommet seg?
Røyker De fortsatt sigaretter?
Hvordan har De det?
- Skulle ønske at du var der. - Jeg vet det.
Tusen takk for at dere kom i kveld.
Som dere vet,
har jeg tilbrakt mye av tiden i det siste i ulike sykehussenger
eller i rullestoler,
der jeg har stirret ut av vinduer
på den lille blå fliken som fengselsinnsatte kaller himmelen.
Men...
Én ting...
...som har holdt meg oppe gjennom alt...
...er minnene.
Det viser seg at jeg har
svært så gode minner fra ganske mange kvelder på Ritz...
...som jeg gjerne vil dele med dere.
Og det er særlig ett jeg tenker på,
da en ganske så annen side
av den unge prinsesse Elizabeth kom til syne.
Alle vil sikkert høre om det.
Ja, det vil de, Lilibet, og derfor forteller jeg om det.
Men da går vi glipp av poenget bak hvorfor vi er samlet her.
- For å feire deg. - Hør, hør.
Som barn syntes jeg alltid synd på barn som ikke hadde søsken.
Fra den dagen hun ble født
har Margaret Rose vært min trofaste følgesvenn.
Vi fikk sjelden treffe andre barn og var henvist til hverandre,
og som Junos svaner var vi uadskillelige.
Vi delte rom.
Vi gikk med samme klær og likte de samme aktiviteter.
Og i særdeleshet
å holde styr på vår samling av trehester på hjul,
som vi stelte, ga vann og kjørte om kapp med.
Og hvis vi kom i en knipe,
la Margaret all skyld på sin fantasivenn, fetter Halifax.
Å ja. Det gjorde jeg, altså.
Det var virkelig ikke den ting fetter Halifax ikke gjorde.
Han ringte med flyalarmklokkene for å vekke vaktene.
Gjemte gartnerens redskaper. Han var virkelig ertevoren.
Det er ikke alltid så lett å vokse opp i en familie der én må bære kronen,
som nummer to.
Men Margaret har vært min forbundsfelle dag ut og dag inn.
Og det er dette mennesket jeg ville fortelle om.
Ikke den blendende og bedårende, som dere alle vet at hun er,
men den plikttro.
Som aldri vakler.
Min livslange følgesvenn og støtte.
Uten henne...
...vel...
Det kan jeg ikke forestille meg.
Kjære Margaret.
Måtte vi få feire deg i mange flere år.
- Til lykke med dagen, Margaret. - Til lykke med dagen.
Jeg vet ikke om jeg skal føle meg rørt eller ergerlig.
Hvorfor?
Jeg har alltid ønsket å prise deg i offentlighet.
Vel. Det var både uvelkomment og ganske gripende.
Alle er så hyggelige.
Man burde sågar bli alvorlig syk oftere.
Hør på den. Du har vel ikke begynt å røke igjen?
Nei. Naturligvis ikke.
Det var... fetter Halifax.
- God natt, Lilibet. - God natt.
Hei, du.
Og... farvel, du.
Hold opp.
- Vi får deg opp og ut herfra på et blunk. - Nei.
Jeg er redd det er alvorlig denne gangen.
Jeg kjenner det på meg.
Eller så er det vel heller at jeg ikke kan kjenne det.
Jeg kjenner ingenting.
Og jeg ser ingenting.
Kroppen min...
...lar meg i stikken, et lem ad gangen.
Legene forteller meg at du ikke spiser.
Jeg er virkelig ikke sulten.
Jeg tok med disse til deg. De beste du vet av.
Mørdeigsterter med syltetøy.
Nå snakker vi.
Og...
...en veldig nett spaserstokk.
Til å bruke når du er på benene igjen.
Vi kommer nå med en ekstrasending
med en oppdatering om de sjokkerende og utrolige hendelsene
som utspilte seg i USA i dag.
En dag der terroristene slo til i hjertet av verdens mektigste land.
En dag fylt av ufattelig kaos og uro, der flere tusener fryktes å ha dødd.
Terroristenes våpen var fire kaprede passasjerfly.
To krasjet inn i World Trade Center i New York, med grusomme følger,
det tredje inn i Pentagon i Washington og det fjerde i Pennsylvania.
USA bruker milliarder daglig på å samle inn og vurdere etterretning
for å avverge angrep som disse...
"En ektemann fra San Francisco
sov da hans hustru ringte fra World Trade Center.
Hun la igjen sin siste beskjed til ham på telefonsvareren.
Hun hadde bare én ting igjen hun kunne si til ektemannen. 'Jeg elsker deg.'
Hun sa det om og om igjen før linjen ble brutt.
Og så... var hun borte."
Så sørgelig.
Det var også fryktelig å høre om lord Carnarvon.
Porchey?
Hvorfor det? Hva har hendt?
Han falt sammen da han tittet på nyhetene. Hjerteinfarkt.
- Stakkars Jean. - Stakkars deg også.
Han var vitterlig en særskilt god venn.
Han kom med nyheter fra hesteverdenen, som er de eneste nyhetene jeg ønsker meg.
Han holdt opp mobiltelefonen da budene på hestene kom inn, sånn at jeg fikk høre.
Han var deg hengiven.
Og nå lar alle de som står deg nærmest deg i stikken, én etter én.
- Hva er det du fabler om? - Porchey.
- Ja. - Mor. Snart.
Ja.
- Og jeg. - Det våger du ikke.
Det er sannheten.
Jeg er ikke begeistret over det. Faktisk gjør det meg rasende.
Jeg er ikke klar til å forlate akkurat denne festen.
Men vi må drøfte det.
Jeg har skrevet en særdeles detaljert plan for min begravelse.
Du kjenner jo godt min hang til planlegging.
Og jeg vil at du skal berolige meg med at alt blir akkurat slik som jeg ønsker.
Jeg vil bære den blomstrede kjolen,
og ikke noen gyselig, sort affære.
Og vær så snill. Ikke la dem male meg med rød leppestift.
I kapellet vil jeg ha roser og tulipaner.
Og jeg vil at finalen fra Svanesjøen
skal spilles på orgelet idet man ankommer.
Det er én sak til.
Det er veldig viktig.
Ja, naturligvis.
Lov meg
at jeg faktisk er død når de lukker kisten.
Men for...
Å, Mar...
"'Bertie, gamle venn,' sa den unge Eustace.
Så hyggelig å treffe deg her.
Den eneste mannen i London som kan underholde oss slik vi er vant med.
Forresten. Du har vel aldri møtt gode, gamle Hundefjes, har du vel?
Hundefjes. Dette er min fetter Bertie."
- Dette er tåpelig. - Nei, det er vidunderlig. Fortsett.
"'Hva gjør du i London', spurte jeg.
'Vi farter rundt. Vi er på dagstur. En lynvisitt. Helt uoffisielt.'
"'Vi damper av gårde med 15.10-avgangen.'"
"'Vi damper av gårde med 15.10-avgangen.
Og angående den lunsjen du så pent tilbød deg å spandere på oss,
hvor skal vi dra? Til Ritz, Savoy eller Carlton?'"
Ritz, er du snill. For vi elsker jo Ritz, gjør vi ikke det?
- Ærlig talt. Du og Ritz, altså. - Nei!
Du og Ritz.
Hvis folk ikke kjenner til den kvelden, vil de aldri forstå det fullt og helt.
Hvor lettsindig jeg var?
I hvilken målestokk du har måttet gi avkall på noe.
Hvor meget av ditt sanne jeg som du har gjemt.
Gjemt vekk.
Du skapte det glade vanvidd den kvelden.
Krigen var jo slutt.
Nu vel.
Hvil nå.
- Du kom! - Jeg er med venner oppe og bør gå.
Hvorfor det? Det er her nede det skjer.
Hva mener De med det?
Her nede dømmes ingen etter rang eller bakgrunn. Her er det bare musikk.
Vel, hvis De sier det, så...
Kom igjen!
...snor. Og alle karene hadde litt...
Dere har vel ikke sett Elizabeth?
Ikke vær urolig. Hun gjør aldri noe lettsindig.
Hun har vært borte lenge. Jeg går og leter etter henne.
Da blir jeg med deg, Porchie.
Ja vel, da. Vent på meg.
- Kom igjen, Porchey. Vi får henne ut. - Nei, ikke gjør det!
La henne være i fred. Se, så glad hun er!
Takk.
Der hadde du et skjult talent. Hvem hadde visst at du kunne jive?
Det må jo ha vært 50 menn som jaget etter deg.
- Ikke overdriv. - Hva?
Ikke overdriv, sa jeg.
- Det er vanskelig å snakke. - Når du er snydens?
Når du tygger tyggegummi.
- Når fikk du den? - Jeg er ikke sikker.
Det kan ha vært etter et kyss.
- Lilibet! - Jeg mente ikke å kysse ham, da.
Det var bare det alle andre gjorde. Jeg ville jo ikke være uforskammet.
Porchey kan ha sett det og blitt litt ergerlig.
Bevare meg vel.
- Se. Nå blomstrer trærne. - Ja.
Solen står opp.
Hva vil fremtiden bringe med seg... for oss alle?
Kommer du ikke? Vi kan spise frokost med mor og far.
Nei, dessverre.
Men jeg kommer alltid... til å stå ved din side.
Uansett hva som skjer.
PRINSESSE MARGARET DØDE FREDELIG I SØVNE
KLOKKEN 6.40 DEN 9. FEBRUAR 2002. HUN BLE 71 ÅR GAMMEL.
Tekst: Fredrik Island Gustavsen