Ieri-dimineață, la ora 02:41,
la sediul gen. Eisenhower...
gen. Jodl, reprezentantul Înaltului Comandament german,
a semnat actul de capitulare necondiționată
a tuturor forțelor germane terestre, marine și aviatice din Europa.
Ostilitățile se vor încheia în mod oficial
la un minut după miezul nopții azi,
marți, în data de 8 mai.
Acum ne putem permite un scurt răstimp de bucurie.
Astăzi este Ziua Victoriei în Europa.
Trăiască cauza libertății!
Dumnezeu să-l apere pe rege.
- Ești gata? - Nu știu dacă e o idee bună.
S-a terminat războiul. Trebuie să sărbătorim.
Dacă se întâmplă ceva?
O să fie Porchey și Peter Townsend cu noi.
Ce s-ar putea întâmpla?
Fugim de la palat!
Repede, pe ușa servitorilor, înainte să ne vadă careva.
- Nu putem pleca fără voie! - Taci odată și grăbește-te!
Haideți, fetelor!
- Țineți-vă de nas! - De ce?
Duhnește a alcool și sudoare!
Miroase a viață!
În Green Park sau piața Trafalgar?
Haideți la Ritz, unde merg oamenii eleganți.
- E în Jeeves și Wooster. - Bun plan. La Ritz!
- Nu rămânem aproape de palat? - Să le facem cu mâna părinților?
Serios, ce e cu tine? Nu poți fi iresponsabilă măcar o dată?
Margaret!
Săptămâna viitoare...
e 8 mai.
Au trecut peste 50 de ani
și nu am comemorat ziua niciodată.
Despre ce vorbești?
Ca suveran, particip la festivitățile anuale ale veteranilor.
Nu, mă refer la ziua noastră de pomină.
Ce seară!
- Îți amintești? - Sigur că-mi amintesc.
Era să te pierdem.
Apoi te-am găsit, cu vârf și îndesat!
Pe tine, cea adevărată.
Cea la care ai renunțat ca să fii cealaltă tu.
Fie...
Nu ți-e dor de ea? Era atât de distractivă!
Nu e vina mea
Din câte îmi amintesc,
am jurat să păstrăm secretul întâmplărilor din seara aceea.
Gin.
Bravo!
Revanșa?
Nu pot, din păcate. Mă trezesc devreme.
Sunt așteptată în Clapham Junction la prima oră.
- Pentru ce? - Pentru ceva legat...
de sistemul de televiziune cu circuit închis al consiliului.
- Nu ai nimic programat mâine? - Nu.
Dar... mergi pe Mustique în curând.
- În weekend. - Bine.
De ce?
Acolo ești cea mai fericită.
Haideți, căței!
Verde de poftă și bolnav de sfială
Lăsați-mă să vă ling degetele cu smalț
O, vai mie, Alteță Regală!
Arătătorul vârâți-mi-l
În nas
John Betjeman era înnebunit după mine,
așa că prietenul lui Maurice Bowra a scris o poezie porcoasă pe tema asta.
Înfigeți-vă dinții în haina mea
Cu năsturei împodobiți-mi fruntea
Doar lângă Alteța Voastră E fericirea deplină
Înfășați-mă în scutec de lână
Doamnă?
În...
Într-un landou
Plușat și aurit
Plimbați-mă prin St. James, suflet mărit
Lăsați-vă...
Doamnă?
Lăsați-vă...
- Doamnă? - Îi e rău?
Galoșii fin catifelați
Să-mi alunece pe piele
Dați-mi drumul!
Prințesa Margaret, Maiestate.
- Alo? - Ce s-a întâmplat, Margaret?
Mi-e teamă că am avut un minuscul atac cerebral.
E un pic șocant.
Într-o clipă, eram în vervă la reședința Lawrence,
apoi m-am trezit în ambulanța aeriană
fără să-mi simt brațele și picioarele.
Unde ești acum?
La spital.
- În Barbados. - Am înțeles.
Săraca de tine!
Doctorii mi-au promis că o să mă fac bine.
Ce? Nu te aud bine.
Asta pentru că am gura amorțită.
Mi-aș putea mușca limba fără să simt.
Te aducem acasă?
Da, mâine, se pare. Pentru mai multe analize.
Și mâncare comestibilă, cu puțin noroc.
Zâmbesc când spun asta.
Nu că s-ar observa.
- La revedere, Lilibet. - Ne vedem mâine.
Mă bucur să spun că atacul cerebral a fost ușor, doamnă,
și ar trebui să putem trata boala eficient
cu o aspirină pe zi, pentru a dilua sângele.
Statine pentru a reduce colesterolul
și Atenolol să vă scadă tensiunea.
Bine așa!
Dar acestea nu vor fi suficiente, doamnă,
pentru a preveni riscul unui al doilea atac cerebral mai grav.
Va trebui să vă analizați stilul de trai.
Și... să faceți câteva modificări minore.
Deci...
Nu tu Chesterfield...
nu tu whisky...
nu tu dulciuri.
Doar apă cu lămâie...
gumă cu nicotină și o tonă...
de „exerciții de recuperare”.
Nu sunt oloagă!
Un pui piuia și-o muscă mușca,
omul singuratic în casă căsca.
Așa că...
- Încă sunt vie! - Doamnă.
Da!
Am picat prost? Sau invers?
Serios acum, trag un pui de somn și toți cred că am dat colțul.
Iar acum apari tu neanunțată, cu o căutătură îngrijorată.
Voiam doar să văd cum te simți.
Bine, mersi.
Sigur că da. Dar sper că nu te obosești.
Anulezi vizitele oficiale?
Pe unele, da.
Nu e nevoie să anulez tot.
Știi că nu suport să n-am program.
Vezi? Iar îmi arunci priviri!
N-am nimic, Lilibet.
Îmi revin. Sunt pe val.
Nu mă duc la fund.
- Doamnă. - Mersi!
Anne.
Alteță.
Mulțumesc.
Mă gândeam...
O plimbare scurtă, o siestă plăcută,
apoi cina pe terasă, doar noi două.
La plimbare, da.
Dar apoi aș vrea un picnic pe plajă cu toată trupa,
cocktailuri și cina la Cotton Club,
apoi bacanale la Basil's.
Nu stau decât două săptămâni.
Intenționez să profit la maximum.
Bine. Dv. sunteți șefa.
Cu siguranță eu sunt aceea.
Doamnă?
Doamnă? Mă auziți?
Doamnă? Ajutor!
- Mulțumesc. - E bine așa.
Da.
Doctorul a văzut imediat că am făcut încă un atac,
dar se pare că asta e ultima dintre problemele mele.
Fiindcă și după ce m-a stabilizat cu un cocktail de medicamente,
aveam tălpile atât de opărite,
încât nu puteam sta pe ele, darmite să merg.
De ce n-ai venit mai devreme?
Fiindcă trebuiau făcute tot felul de pregătiri umilitoare.
Mașina trebuia modificată special.
Să se instaleze bare peste tot,
ca la azilul de bătrâni.
Eu nu am bare puse pe nicăieri.
Acum m-am întors.
Doctorii vor să-mi pună lipitori pe picioare
pe post... de...
anti...
anticoagulant.
Are vocea ciudată. Ce zice?
„Anticoagulant”, cred.
Mi-au dat papuci cu arici în loc de pantofi.
S-au dus zilele tocurilor!
S-a dus vremurile picioarelor, de fapt.
De ce nu faci mișcare lejeră?
Poți folosi piscina palatului. Exercițiile ajută și cu dispoziția.
Mai bine mor decât să fac sport.
Și, ținând cont că voi fi moartă în curând...
am zis să-mi fac o ieșire spectaculoasă.
Anul ăsta împlinesc 70 de ani
și am decis să sărbătoresc cu o petrecere mare.
- Poftim? - La Ritz.
Pentru că ne place la Ritz. Nu-i așa, Lilibet?
- Chiar așa? - Da.
Avem amintiri deosebite.
Nu e vina mea
Mi-a scăpat ceva?
Uite cum sunt îmbrăcată! Crezi că ne primesc?
Desigur. Spune-le cine ești.
Numai asta nu voi face.
Atunci va trebui să fluturi din pleoape.
Haide!
Bună seara, domnișoară! Intrați!
- Eu... - Glumeam, domnule.
- Mersi! - Intrați!
Măi să fie!
Ce facem acum?
Îi dăm bătaie.
- Domnișoară. - Da, vă rog.
Noroc la troc!
Noroc!
- Mă duc la garderobă. - Te însoțesc.
Nu e nevoie.
Bună ziua, domnișoară.
- Mulțumesc. - Mersi!
- Luați ăsta. - Mersi!
- Scuze, doamnă. - Scuze! O seară plăcută!
Stai! Nu te duce acolo.
Vino cu noi. E mult mai distractiv.
În locul tău, nu m-aș duce acolo. Sunt americani.
Ai auzit de jitterbug?
- Am auzit de bomba doodlebug. - E un dans.
E interzis aici. Și pe bună dreptate.
- Vine din Harlem. - De unde?
Un ghetou din New York.
Stai așa! Nu te știu de undeva?
Nu cred.
Așa deci!
Eu plec.
- Te scuzi pentru mine? - Da.
Și urează-i sărbătoritei „la mulți ani”.
Da.
Mergi cu cineva?
Cu Anne. Și Porchey va fi acolo.
- Bătrânul Porchey. - Da, bătrânul Porchey.
Companie bună, nu dezamăgește niciodată.
E totul în regulă?
Scuze!
Îmi fac griji pentru Margaret tot timpul.
N-a fost întotdeauna așa?
Da, așa cred.
Scuze, doamnă.
Haide!
HOTELUL RITZ
Margaret!
- Aveți nevoie de ajutor? - Nu.
Cum vă simțiți?
V-ați revenit, Alteță?
Încă fumați, doamnă?
Cum vă simțiți?
- Aș vrea să fii acolo. - Da, știu.
Vă mulțumesc că ați venit astă-seară.
După cum știți,
mi-am petrecut mult timp în ultima vreme în paturi de spital.
Sau în scaune cu rotile,
chiorându-mă pe ferestre...
la acel petic albastru căruia deținuții îi spun „cer”.
Dar...
un lucru...
m-a ținut pe picioare prin toate astea...
Amintirile.
Se pare că am amintiri deosebit de plăcute
din mai multe seri petrecute la Ritz.
Pe care aș vrea să vi le împărtășesc.
Una, îndeosebi, îmi răsare în minte.
Când o latură foarte diferită
a tinerei prințese Elisabeta a ieșit la iveală.
Sunt sigură că toți vor să audă povestea.
Chiar vor, Lilibet, de asta o și spun.
Ne-ar deturna pe toți de la scopul acestei serate.
Să te sărbătorim pe tine.
Da!
Când eram mică, îmi părea rău de cei care nu aveau frați sau surori.
De când s-a născut,
Margaret Rose mi-a fost nelipsită.
Fiindcă arareori vedeam alți copii, ne bazam una pe cealaltă.
Ca lebedele lui Iuno, eram inseparabile.
Împărțeam camera.
Purtam aceleași haine și ne plăceau aceleași activități.
În special,
gestionarea colecției noastre de căluți pe roți...
pe care îi țesălam și spălam și îi puneam la curse.
De fiecare dată când dădeam de belea,
Margaret dădea vina pentru toate pe prietenul ei imaginar, vărul Halifax.
Da, așa făceam.
Vărul Halifax nu s-ar fi dat înapoi de la nimic.
Suna alarma de raid aerian ca să trezească paznicii.
Ascundea uneltele grădinarului. Era mare pezevenghi.
Nu e mereu ușor
să crești cu cineva care trebuie să poarte coroana.
Să fii numărul doi.
Dar Margaret mi-a fost aliată întotdeauna.
Despre această persoană vreau să vă povestesc azi.
Nu despre cea fabuloasă pe care o cunoașteți...
ci despre cea supusă.
Cea neabătută.
Tovarășa și sprijinul meu de o viață...
fără de care...
ei bine...
ar fi de neimaginat.
Dragă Margaret...
mulți ani buni!
La mulți ani, Margaret!
- La mulți ani, Margaret! - La mulți ani!
Nu știu dacă să mă emoționez sau să mă supăr.
De ce?
Întotdeauna am vrut să-ți cânt osanale în public.
Păi a fost în același timp deplasat și emoționant.
Toată lumea e amabilă.
E bine să fii grav bolnav mai des.
Ascultă ce tuse! Doar nu te-ai apucat iar de fumat!
Sigur că nu.
Ăla a fost... vărul Halifax.
- Noapte bună, Lilibet! - Noapte bună!
Bună, tu!
Și adio, tu.
Încetează!
- O să te vindeci cât ai zice „pește”. - Nu.
Mă tem că e grav de data asta.
O simt.
Sau nu simt, mai degrabă.
Nu simt nimic.
Nu văd nimic.
Corpul meu...
mă abandonează, mădular cu mădular.
Doctorii mi-au spus că nu mănânci.
Nu mi-e deloc foame.
Ți-am adus astea.
- Preferatele tale, tarte cu gem. - Tarte cu gem.
Așa mai vii de-acasă!
Și...
un baston foarte drăgălaș.
Pentru când te vei pune pe picioare.
Suntem în direct cu un program special
despre oribilele și șocantele evenimente
desfășurate astăzi în SUA.
Teroriștii au lovit în inima celei mai puternice țări din lume.
O zi cu un haos inimaginabil.
O zi cu mii și mii de presupuse morți.
Armele teroriștilor au fost patru avioane de pasageri.
Două au intrat cu efect devastator în World Trade Center,
al treilea în Pentagon la Washington,
al patrulea în Pennsylvania.
America cheltuiește miliarde de dolari pe rapoarte de contrainformații
pentru a preveni atacuri ca acesta.
„Un soț din San Francisco
dormea când l-a sunat soția de la World Trade Center.
I-a lăsat ultimul mesaj pe robot.
Mai avea un singur lucru de spus, că îl iubește.
A spus-o iar și iar înainte să pice linia.
Apoi...
neant.”
Ce trist!
Și vești groaznice despre lordul Carnarvon.
Porchey?
De ce? Ce s-a întâmplat?
A căzut din picioare când se uita la știri. Atac de cord.
Biata Jean!
Biata de tine!
A fost un prieten deosebit.
Îmi aducea vești despre cai, singurele care mă interesează.
Ținea telefonul deschis la licitații de cai ca să aud și eu.
Ți-a fost devotat.
Acum, toți cei mai apropiați ție te abandonăm unul câte unul.
Despre ce vorbești?
- Porchey. - Da.
Mami, în curând.
Da.
- Eu. - Să nu îndrăznești!
E adevărul.
Nu sunt încântată. De fapt, sunt furioasă.
Nu sunt pregătită să plec de la petrecerea asta.
Dar trebuie să discutăm.
Am scris un plan detaliat pentru înmormântarea mea.
Știi că îmi place să organizez totul.
Vreau să-mi promiți că va merge precis cum îmi doresc.
Vreau să port rochia cu flori,
nu vreo chestie neagră sinistră.
Te rog, nu-i lăsa să mă dea cu ruj roșu.
La capelă vreau trandafiri și lalele
și vreau finalul de la Lacul lebedelor
cântat la orgă când intră lumea.
Și încă ceva.
Foarte important.
Da, desigur.
Promite-mi...
că voi fi cu totul moartă înainte să închidă coșciugul.
Fir-ar...
Mar...
„Bertie, bătrâne”, spuse tânărul Eustace.
„Ce coincidență!
Singurul om din Londra care ne poate susține cum ne place.
Apropo, nu ai făcut cunoștință cu Mutră-pleoștită, nu?
Mutră-pleoștită, el e vărul meu Bertie.”
- Ce prostioară! - Nu, e minunat. Continuă.
„Ce faci la Londra?”, întrebai.
„Dăm o tură. Nu stăm decât o zi.
O vizită fugară, strict neoficială.”
„Ne luăm tălpășița cu trenul de 15:10.”
„Ne luăm tălpășița cu trenul de 15:10.
Apropo de prânzul pe care ni l-ai oferit,
unde să fie, la Ritz, Savoy, Carlton?”
La Ritz, te rog!
Pentru că ne place Ritz, nu?
Tu și Ritzul!
Nu! Tu și Ritzul!
Dacă lumea nu știe despre seara aceea, nu te va înțelege.
Cât de iresponsabilă am fost?
Amploarea sacrificiului pe care l-ai făcut.
Cât din firea ta adevărată ai reprimat.
Ai ascuns.
Ai provocat haos în seara aia.
Era sfârșitul războiului.
Acum...
Odihnește-te.
Ai venit.
Mă așteaptă prietenii sus, nu pot rămâne.
De ce? Aici e toată acțiunea.
Cum așa?
Aici nu există rang sau clasă, doar muzică.
În cazul ăsta...
Haideți!
Așa!
...rând.
Și toți băieții...
Ați văzut-o pe Elisabeta?
Nu-ți face griji, nu e iresponsabilă.
A trecut cam mult timp. Mă duc să o caut.
Vin cu tine, Porchey.
Bine, așteptați!
Haide, Porchey! S-o scoatem de aici.
Nu!
Lăsați-o! Uitați cât de fericită e!
Mulțumesc.
Ești plină de surprize.
Cine ar fi știut că te miști așa?
Cred că aveai 50 de bărbați după tine.
- Nu exagera. - Ce?
Am spus să nu exagerezi.
- Mi-e greu să vorbesc. - Când ești mangă?
Când mestec gumă.
De unde ai aia?
Nu sunt sigură.
Cred că după un sărut.
- Lilibet! - N-am vrut să-l sărut.
Doar că asta făceau toți și nu am vrut să fiu nepoliticoasă.
- Cred că Porchey m-a văzut și e supărat. - Doamne!
Uite!
- Au dat bobocii. - Da.
Răsare soarele.
Ce ne rezervă acest viitor...
tuturor?
Nu vii?
Putem lua mic-dejunul cu mami și tati.
Mă tem că nu.
Dar voi fi mereu lângă tine.
Orice ar fi.
PRINȚESA MARGARET A MURIT PAȘNIC ÎN SOMN LA ORA 06:30
ÎN DATA DE 9 FEBRUARIE 2002, LA VÂRSTA DE 71 DE ANI.