Kl. 02.41 igår morse
på general Eisenhowers högkvarter
undertecknade general Jodl, som representerade tyska överkommandot,
en villkorslös kapitulation
av samtliga Tysklands mark-, sjö- och luftstyrkor i Europa.
Fientligheterna ska officiellt upphöra en minut efter midnatt i natt,
tisdagen den åttonde maj.
Vi kan alla tillåta oss en stund av glädje.
Detta är segerdagen i Europa.
Länge leve friheten!
Gud bevare konungen.
- Redo? - Margaret, det är nog ingen bra idé.
Kriget är över. Det måste firas!
Tänk om nåt går fel?
Porchey och Peter Townsend följer med. Vad kan gå fel?
Vi ska rymma från palatset!
Fort! Vi tar tjänsteingången innan nån ser oss!
- Vi kan inte bara sticka ut så här. - Tyst! Skynda dig.
Kom, tjejer!
Håll för näsan!
- Varför det? - Det stinker alkohol!
- Och svett! - Det luktar liv!
Green Park eller Trafalgar Square?
Ritz, tycker jag. Dit går de mest eleganta.
- Och det är med i Jeeves-böckerna. - Då säger vi så.
- Borde vi inte stanna i närheten? - Vill du vinka till mamma och pappa?
Vad är det med dig? Släpp loss lite, för en gångs skull.
Margaret.
Nästa vecka
är det åttonde maj.
Det har gått över 50 år utan att vi har högtidlighållit det.
Vad pratar du om?
Som regent deltar jag i minneshögtider varje år.
Nej, jag menar vår egen segerdag.
Vilken kväll det var. Minns du?
- Ja, naturligtvis. - Vi höll på att tappa bort dig.
Men sen hittade vi dig.
Ditt verkliga jag.
Den du gav upp för att bli den andra.
Ja ja.
Saknar du henne inte? Hon var så rolig!
Åh, det var inte mitt fel
Och som jag minns det,
svor vi på att hålla det som hände hemligt.
Gin.
Bra där.
- Revansch? - Kan inte, tyvärr. Ska upp tidigt.
Jag ska vara i Clapham Junction imorgon bitti.
Varför det?
Det hade nåt att göra med
deras system för övervakningskameror.
- Har du inget imorgon? - Nej.
Men snart blir det Mustique.
- Till helgen. - Så bra.
Hur så?
Det verkar vara där du är lyckligast.
Kom, hundar.
"Grön av lust och sjuk av blyghet
Låt mig slicka dina lackade tår
Jisses, Ers Kungliga Höghet!
Tryck in ditt finger
I min näsa"
John Betjeman var så galen i mig
att hans vän Maurice Bowra skrev en snuskig dikt om det.
"Sätt dina tänder i min klänning
Plantera mitt huvud med krasse omkring
Bara du kan min lycka höja
Slå in mig i en bomullsblöja"
Frun?
"I...
I en vräkig,
förgylld vagn
Runt palatset far vi fram
Låt dina..."
Ursäkta?
"Låt dina..."
- Ursäkta? - Är hon okej?
"Snygga, mjuka skor
Slingra sig fram på min hud"
Släpp mig!
Prinsessan Margaret, Ers Majestät.
- Hallå? - Margaret. Vad i hela världen har hänt?
Jag är rädd att jag har fått en pytteliten stroke.
Det kom som en chock.
Ena stunden var det full fart hos familjen Lawrence,
och i nästa låg jag i ett ambulansflyg
utan känsel i armar och ben.
Var är du nu?
På sjukhuset.
I Barbados.
Okej.
Din stackare.
Läkarna försäkrar mig om att allt kommer att bli bra.
Vad sa du? Jag hör dig dåligt.
Munnen känns fortfarande bortdomnad.
Jag skulle kunna bita av mig tungan utan att känna det.
Ska vi hämta hem dig?
Ja, imorgon tydligen. För fler tester.
Och ätbar mat. Om jag har tur.
Jag ler när jag säger det.
Inte för att det syns.
Hej då, Lilibet.
Vi ses imorgon.
Lyckligtvis var er stroke relativt mild.
Vi bör kunna behandla er effektivt
med en aspirin om dagen för att tunna ut blodet,
statiner för att sänka kolesterolet
och atenolol för att sänka blodtrycket.
Uppfattat.
Men det i sig räcker inte
för att förhindra en andra, allvarligare stroke.
Ni måste titta närmare på er livsstil.
Och göra ett par ändringar.
Alltså,
inga fler Chesterfields.
Ingen mer whisky.
Inga fler sötsaker.
Bara kornvatten, nikotintuggummi
och en massa
"rehabiliteringsövningar".
Jag är ingen invalid!
Sju sjösjuka sjömän
ville fly, men satt fångna än.
Sköttes av...
Jag lever fortfarande!
Frun.
Ja.
Passar det illa? Passar det bra?
Ärligt talat...
Så fort jag tar en tupplur tror alla att jag har kastat in handduken.
Och nu kommer du, oanmäld, och ser orolig ut.
Jag ville bara se hur du mår.
- Jag mår bra, tack. - Självklart.
Men jag hoppas att du tar det lugnt.
Har du ställt in dina åtaganden?
En del av dem. Jag behöver inte ställa in alla.
Jag avskyr tomma almanackor.
Där ser du!
Där är den där minen igen! Jag mår bra, Lilibet.
Jag repar mig. Snart är jag på topp igen.
Jag tänker inte kila om hörnet.
- Frun. - Tack.
Anne.
Ers Kungliga Höghet.
Tack.
Jag tänkte mig
en kort promenad, lite vila
och sen middag på terrassen, bara vi två.
Promenad, ja.
Men sen vill jag ha en picknick på stranden med hela gänget,
cocktailar på Cotton Club och middag, följt av allmänt rummel på Basil's.
Jag stannar bara i två veckor. Jag vill göra det mesta av det.
Okej.
Du bestämmer.
Det gör jag
onekligen.
Frun?
Frun? Hör ni mig?
Frun? Hjälp!
Tack.
Så där.
Ja.
Doktorn såg direkt att jag hade fått en stroke till,
men det visade sig vara mitt minsta bekymmer.
För även efter att han stabiliserat mig med en pillercocktail,
var mina fotsulor så svårt brända
att jag varken kunde stå eller gå.
Varför kom du inte hem tidigare?
För att det krävdes en rad förödmjukande förberedelser.
Bilen behövde anpassas.
Ledstänger måste installeras som på ett ålderdomshem.
Jag har inga ledstänger alls.
Nu när jag är hemma
vill läkarna använda blodiglar på mina fötter
mot... mot koa...
mot koa...
Mot koagulation.
- Hon låter konstigt. Vad säger hon? -"Mot koagulation."
Jag har fått tofflor med kardborreband istället för skor.
Det är slut med klackar för mig!
Det är slut med fötterna överhuvudtaget.
Du kanske kan prova med nån lätt motion.
Använd palatsets pool. Det kan hjälpa till med humöret också.
Jag dör hellre än motionerar.
Och,
eftersom jag ändå verkar dö snart,
så jag kan lika gärna göra det med en knall.
Jag fyller 70 i år.
Jag tänker fira med en härlig, stor fest.
- Va? - På Ritz.
För vi älskar Ritz. Eller hur, Lilibet?
- Gör vi det? - Ja.
Vi har så fina minnen därifrån.
Åh, det var inte mitt fel
Har jag missat nåt?
Titta hur jag är klädd. Släpper de in oss?
Det är klart. Säg vem du är bara.
- Det tänker jag verkligen inte göra. - Då får du allt ögonflirta lite.
Sätt fart.
God kväll. Varsågod och gå in!
- Men jag... - Jag skojade bara.
- Tack. - Varsågod.
Ser man på.
Vad gör vi nu, då?
Går in, antar jag.
- Fröken. - Ja, tack.
Skål, ta mig tusan.
Skål!
- Jag går till kapprummet. - Jag följer med.
Behövs inte.
Hejsan.
- Tack. - Tack.
- Här. - Tack.
- Ursäkta mig. - Ursäkta. Ha en trevlig kväll.
Vänta. Gå inte upp dit.
Följ med oss. Mycket roligare.
Jag skulle inte gå ner dit.
Amerikaner.
Hört talas om jitterbug?
- Jag känner till doodlebug. - Det är en dans.
Förbjuden här, av goda skäl.
- Kommer från Harlem. - Från var då?
Ett getto i New York.
Vänta. Känner jag er?
Det tror jag inte.
Då så.
Jag går nu.
- Framför du mina ursäkter? - Jadå.
Och önska födelsedagsbarnet en bra födelsedag.
Jadå.
- Ska du gå med nån? - Anne. Och Porchey kommer.
- Gamla kära Porchey. - Ja, precis.
Alltid bra sällskap. Sviker aldrig.
Är allt bra?
Förlåt.
Jag oroar mig konstant för Margaret.
Så har det väl alltid varit?
Ja.
Det har väl det.
Ursäkta.
Fortsätt.
Margaret!
- Behöver ni hjälp? - Det går bra.
Hur mår ni nu?
Har ni återhämtat er?
Röker ni fortfarande?
Hur mår ni?
- Jag önskar att du varit där. - Jag vet.
Tack för att ni är här ikväll.
Som ni vet
har jag tillbringat mycket tid i sjukhussängar på sistone,
eller i rullstol,
och stirrat ut genom fönster
på den lilla blå fläcken som fångar kallar himlen.
Men det var en sak
som höll mitt humör uppe under tiden.
Minnen.
Det är nämligen så att jag har många kära minnen
av en rad kvällar på Ritz...
...som jag vill berätta om.
Jag tänker särskilt på en kväll,
då vi fick se en helt annan sida
av den unga prinsessan Elizabeth.
Alla skulle säkert gärna höra om det.
Ja, precis, Lilibet. Just därför ska jag berätta.
Det är inte därför vi har samlats här. Vi är här för att fira dig.
Instämmer.
Som barn tyckte jag synd om barn som inte hade syskon.
Ända sen dagen hon föddes
har Margaret Rose alltid stått vid min sida.
Vi kunde sällan umgås med andra barn och förlitade oss på varann.
Vi var oskiljaktiga, som Junos svanar.
Vi delade rum.
Vi bar samma kläder och tyckte om samma aktiviteter.
Vi var särskilt förtjusta i att sköta om vår samling trähästar på hjul.
Vi borstade dem, gav dem vatten och red ikapp.
När vi ställde till det,
skyllde Margaret allt på sin låtsasvän kusin Halifax.
Ja, så var det.
Kusin Halifax drog sig inte för nånting.
Han drog igång flyglarmet för att väcka vakterna.
Han gömde trädgårdsmästarens verktyg. Ett riktigt busfrö.
Det är inte lätt att växa upp i en familj där en person ska bära kronan
och man själv är nummer två,
men Margaret har varit min allierade dag ut och dag in.
Det är den personen jag vill prata om ikväll,
inte den bländande kvinnan ni redan känner till,
utan den pliktskyldiga.
Den orubbliga.
Min livslånga följeslagare och mitt stöd.
Utan henne...
Tja...
...vore livet otänkbart.
Käraste Margaret,
mina lyckönskningar.
Grattis på födelsedagen.
- Grattis, Margaret. - Grattis.
Jag vet inte om jag ska vara rörd eller arg.
Varför det?
Jag har alltid velat hylla dig offentligt.
Tja, det var både opåkallat och spännande.
Alla är så vänliga.
Man borde bli allvarligt sjuk oftare.
Vad du hostar. Du har väl inte börjat röka igen?
Nej, naturligtvis inte.
Det var kusin Halifax.
- God natt, Lilibet. - God natt.
Hej på dig.
Och hej då.
Sluta.
- Du är snart uppe på benen igen. - Nej.
Det är allvar den här gången.
Jag känner det.
Eller snarare inte.
Jag känner ingenting.
Jag ser ingenting.
Min kropp...
...överger mig, en kroppsdel i taget.
Läkarna sa att du inte äter.
Jag är verkligen inte hungrig.
Jag tog med de här.
Dina favoriter.
Syltkakor.
Nu börjar det likna nåt.
Och...
...en väldigt vacker käpp.
Du kan ha den när du blir bättre.
Vi sänder nu ett specialprogram
för att uppdatera er om de fruktansvärda händelserna
som har inträffat i USA idag.
Terroristerna har slagit till i hjärtat av världens mäktigaste land.
Det råder nu kaos och förvirring, och flera tusen befaras vara döda.
Terroristernas vapen var fyra kapade passagerarplan.
Två störtade med förödande kraft in i World Trade Center,
ett tredje in i Pentagon i Washington och ett fjärde i Pennsylvania.
USA lägger miljarder varje år
på att analysera underrättelser för att förebygga såna här händelser...
"En make i San Francisco
sov igenom fruns samtal från World Trade Center.
Hon lämnade ett meddelande på telefonsvararen.
Det fanns bara en sak kvar att säga: 'Jag älskar dig.'
Hon sa det om och om igen innan linjen bröts.
Och därefter
ingenting."
Så sorgligt.
Och vilka tråkiga nyheter om lord Carnavaron.
Porchey?
Vad har hänt?
Han segnade ihop när han såg på nyheterna. En hjärtattack.
Stackars Jean.
Och stackars dig.
Han var mycket speciell vän.
Han kom alltid med hästnyheter, de enda nyheter jag egentligen vill höra.
Han brukade hålla upp mobilen på hästauktioner, så att jag hörde buden.
Han var så hängiven mot dig.
Alla dina närmaste överger dig en i taget.
Vad menar du?
- Porchey. - Ja.
Mamma. Snart.
Ja.
- Jag. - Du skulle bara våga.
Det är sant.
Jag är inte glad över det. Snarare rasande.
Jag är inte redo att lämna den här festen än.
Men vi måste prata om det.
Jag har skrivit en detaljerad plan för begravningen.
Jag är ju den sorten som planerar.
Jag vill att du försäkrar mig om att det blir exakt som jag har tänkt.
Jag vill ha min blommiga klänning,
inte nån hemsk svart utstyrsel.
Och låt dem inte använda rött läppstift.
I kapellet vill jag ha rosor och tulpaner,
och att slutnumret från Svansjön
spelas på orgel när alla kommer in.
Och så en sak till.
Den är mycket viktig.
Ja, självklart.
Lova mig
att jag kommer att vara död på riktigt när de försluter kistan.
Men för...
Åh, Mar...
"'Bertie, gamla vän', sa den unga Eustace.
'Tänk att se dig här.
Den enda i London som kan hjälpa oss på det sätt vi är vana vid.
Förresten, har du träffat Hundansiktet?
Hundansiktet, det här är min kusin Bertie.'"
- Det här är dumt. - Nej, det är underbart. Fortsätt.
"'Vad gör du i London?' frågade jag.
'Ditt och datt. Vi är bara här för dagen. En helt inofficiell blixtvisit.'"
"'Tåget tillbaka går kl. 15.10.'"
"'Tåget tillbaka går kl. 15.10.
På tal om den där lunchen du så gästvänligt ville bjuda på...
Vad ska vi ta? Ritz, Savoy, Carlton?'"
Ritz, tack. För vi älskar ju Ritz, eller hur?
- Allvarligt! Du och Ritz. - Nej!
Du och Ritz.
Om människor inte får veta om den kvällen kommer de aldrig att förstå.
Hur oansvarig jag var?
Omfattningen av din uppoffring.
Hur mycket av ditt rätta jag du har stängt in.
Gömt undan.
Du for fram som en vilde den kvällen.
Kriget var ju slut.
Seså...
Vila dig nu.
Du kom!
- Mina vänner är där uppe. Jag borde gå. - Varför det?
Det är här man vill vara.
Varför det?
För här finns ingen rang eller bakgrund, bara musiken.
Tja, i så fall...
Kom igen!
Okej!
...snöre.
Alla hade en liten bit av...
Har ni sett till Elizabeth?
Oroa dig inte. Hon gör aldrig nåt oansvarigt.
Hon har varit borta länge. Jag går och letar.
Jag följer med, Porchey.
Vänta på mig.
- Kom, så hämtar vi henne. - Nej, låt bli!
Låt henne vara.
Titta vad glad hon är.
Tack.
Din lömska jäkel. Tänk att du kan dansa jive.
Du måste ha haft 50 karlar efter dig.
- Överdriv inte. - Va?
Överdriv inte, sa jag.
- Det är svårt att prata. - På lyset?
Med tuggummi i munnen.
När fick du det?
Vet inte riktigt.
Kanske efter en kyss.
- Men Lilibet! - Det var inte meningen.
Alla kysstes och jag ville inte vara oartig.
- Men Porchey kanske såg det och blev arg. - Oj, då.
Titta.
Det börjar blomma.
Ja.
Solen går upp.
Vad ska framtiden bära med sig
för oss alla?
Kommer du?
Vi kan äta frukost med mamma och pappa.
Tyvärr inte.
Men jag kommer alltid finnas vid din sida.
Oavsett vad.
PRINSESSAN MARGARET DOG I SÖMNEN KL. 06.30 DEN NIONDE FEBRUARI 2002.
HON VAR 71 ÅR.
Undertexter: Love Waurio