Учора
о 2:41 ранку...
ЛОНДОН, 8 ТРАВНЯ 1945 Р.
...у штабі генерала Ейзенгауера
генерал Йодль, представник Верховного командування Німеччини,
підписав акт про беззастережну капітуляцію
всіх німецьких сухопутних, морських і повітряних сил у Європі.
Воєнні дії офіційно завершаться о першій хвилині після півночі сьогодні,
у вівторок, 8 травня.
Ми можемо дозволити собі коротку мить радості.
Сьогодні День Перемоги в Європі.
Хай живе справа свободи!
Боже, бережи короля.
Готова?
Маргарет, сумніваюся, що це добра ідея.
Війна скінчилася. Треба відсвяткувати!
А якщо щось станеться?
З нами будуть Порчі та Пітер Таунсенд.
Що може статися?
Ми тікаємо з палацу!
Швидко! Виходьмо через двері для прислуги, поки нас не помітили!
- Не можна просто втекти! - Тс! Швидше.
Ходімо, дівчата!
Прикрийте носи!
Чому?
Тут тхне алкоголем!
І потом!
Тут пахне життям!
Ґрін-парк чи Трафальгарська площа?
Краще «Ріц». Там бувають найвишуканіші гості.
- І про нього пишуть у «Дживс і Вустер». - Чудово. Тоді «Ріц».
- Може, не варто відходити від палацу? - Чому? Щоб махати мамі й татові?
Та що з тобою? Можеш хоч раз побути безвідповідальною?
Маргарет.
Наступного тижня
восьме травня.
Минуло понад 50 років,
а ми ні разу не вшанували цієї дати.
Про що ти говориш?
Як суверен,
я щороку відвідую святкування Дня Перемоги.
Ні, я маю на увазі наш День Перемоги.
Ще та була нічка.
Пам'ятаєш?
- Звісно. - Ми тебе мало не загубили.
А потім знайшли.
Справжню тебе.
Ту, від якої ти відмовилася, щоб бути іншою собою.
Так, ну що ж.
Ти не скучила? З нею було так весело!
Це не моя провина
І, наскільки я пам'ятаю,
ми присяглися тримати події того вечора
в таємниці.
Джин.
Вправно.
Реванш?
Боюся, не можу.
Рано вставати.
Мене чекають на станції Клепгем.
Навіщо?
Щось пов'язане із...
системою відеоспостереження місцевої ради.
- У тебе є плани на завтра? - Нема.
Але
скоро Мустік.
У вихідні.
Добре.
Чому?
Мені здається, там ти найщасливіша.
Ходімо, песики.
Хтивості й сорому сповнений
Черевик ваш бажаю лизнути
Ваша Королівська Високосте!
Звольте пальцем
Мого носа торкнути
Джон Бетджеман розсердився,
що його друг Моріс Боура написав такого безсоромного вірша.
Встроміть зуби в моє плаття
Всійте голову мою салатом
Лиш з вами відчуваю щастя вповні
Загорніть мене в пелюшку з вовни
Мадам?
У...
У розкішнім
Розписнім візочку
Покатайте мене довкола садочку
Черевичками...
Мадам?
Черевичками...
- Мадам? - З нею все гаразд?
Своїми м'якими
Проведіть по тілу ви моєму
Відпустіть!
КОРОНА
РІЦ
Принцеса Маргарет, Ваша Величносте.
Алло?
Маргарет, що сталося?
Боюся, у мене був крихітний інсульт.
Геть несподівано.
Однієї миті я сповнена сил, розважаюся в Лоуренсів,
а наступної — у «повітряній швидкій»,
не відчуваю рук і ніг.
Де ти зараз?
У лікарні.
На Барбадосі.
Авжеж.
Бідолашна.
Лікарі
запевняють, що все буде добре.
Що? Я тебе погано чую.
Це тому, що в мене рот занімів.
Я могла б відкусити власний язик і нічого б не відчула.
Тебе привезуть додому?
Так, завтра, мабуть. Для... подальших аналізів.
І їстівної їжі.
Якщо пощастить.
Я зараз
усміхаюся.
Хоч це й не помітно.
Бувай, Лілібет.
До завтра.
Радий повідомити, що інсульт був відносно легким, мадам.
Гадаю, нам вдасться швидко поставити вас на ноги.
Прийматимете аспірин раз на день для розрідження крові,
статини для зниження рівня холестерину
і атенолол від високого тиску.
Авжеж.
Але цього недостатньо, мадам,
щоб запобігти ризику другого, серйознішого інсульту.
Вам слід переглянути свій спосіб життя.
І внести кілька змін.
Отже,
більше ніяких цигарок.
Ніякого віскі.
Ніяких солодощів.
Лише лимонно-ячмінна вода,
нікотинова гумка
й багато
«реабілітаційних вправ».
Ні, я не каліка.
Фея-фантазерка
Любить фрукти, феєрверки
І фіалки...
Я ще жива!
Мадам.
О так.
Я невчасно? Можна?
Чесне слово,
тільки задрімаю, а вони думають, що я віддала Богу душу.
А тепер ти приїхала без попередження і з цим тривожним поглядом.
Я хотіла подивитися, як ти.
Усе гаразд.
Дякую.
Звісно, усе гаразд.
Маю надію, ти відпочиваєш.
Ти скасувала офіційні заходи?
Так, деякі.
Навіщо скасовувати всі?
Ти знаєш, я ненавиджу, коли немає планів.
Бачиш?
Знову цей погляд!
Усе гаразд, Лілібет.
Я одужую.
А не помираю.
- Мадам. - Дякую.
Анно.
Ваша Високосте.
Дякую.
Як щодо
легкої прогулянки, сієсти
й вечері на терасі? Лише ми вдвох.
Прогулянка — так.
А потім я хочу пікнік на пляжі з усією бандою,
коктейлі в «Коттон Клаб» і вечерю,
що переросте в загальну вакханалію у «Безілc».
Я тут лише на два тижні.
І хочу скористатися вповні.
Добре.
Вам вирішувати.
А кому ж
іще?
Мадам?
Мадам? Ви мене чуєте?
Мадам? Допоможіть!
Дякую.
Усе гаразд.
Так.
Лікар одразу зрозумів, що в мене повторний інсульт,
але це, як виявилося, найменша з моїх проблем.
Бо навіть коли він стабілізував мене за допомогою коктейлю з ліків,
мої ступні були такі обпечені,
що я не могла стояти, не те що ходити.
Чому ти раніше не повернулася?
Бо довелося пережити
різні принизливі приготування:
модифікувати машину,
повсюди встановити поручні,
як у домі для літніх.
У мене немає поручнів.
Лікарі
хочуть ставити мені п'явки на ступні,
як ант...
ант...
антикоагулянт.
У неї дивний голос. Що вона каже?
Гадаю, «антикоагулянт».
Мені дали взуття на липучках.
Часи підборів минули!
Та що там казати, часи ніг минули.
Може, спробуєш фізичні вправи?
Скористайся басейном палацу. Та й вправи покращують настрій.
Краще смерть, ніж вправи.
А ще,
оскільки я все одно скоро помру,
я вирішила піти красиво.
Цього року мені 70,
і я хочу влаштувати грандіозну вечірку.
Що?
У готелі «Ріц».
Бо ми любимо «Ріц». Правда, Лілібет?
Серйозно?
Так.
У нас особливі спогади.
Це не моя провина
Я щось пропустила?
Дивіться, як я одягнена. Думаєте, нас впустять?
Звісно. Просто скажи їм, хто ти.
Цього я точно не робитиму.
Тоді доведеться фліртувати.
Іди.
РІЦ
Добрий вечір. Проходьте!
- Я... - Я жартую.
- Дякую. - Заходьте.
Тільки подивіться.
Що робитимемо?
Приєднаємося до інших.
- Панно. - Так, дякую.
Будьмо! На здоров'я!
Будьмо!
- Здам у гардероб. - Я піду з тобою.
Не треба.
Вітаю.
- Дякую. - Дякую.
- Прошу. - Дякую.
Пробачте, мадам.
Вибачте. Гарного вечора.
Зачекайте. Не йдіть туди.
Ходімо з нами.
Там веселіше.
Краще туди не йти.
Американці.
Чули про джиттербаг?
- Я чула про дудлбаг. - Це танець.
Тут заборонений. І недаремно.
- Походить із Гарлему. - Звідки?
Ґетто. У Нью-Йорку.
Хвилиночку.
Я вас знаю?
Ні, не думаю.
Усе.
Я іду.
- Передаси мої вибачення? - Так.
І привітай іменинницю з днем народження.
Обов'язково.
Хтось піде з тобою?
Анна. І Порчі.
- Старий добрий Порчі. - Так, старий добрий Порчі.
Завжди гарне товариство, ніколи не підводить.
Усе добре?
Пробач.
Я постійно хвилююся за Маргарет.
Хіба не завжди так було?
Так.
Мабуть, твоя правда.
Пробачте, мадам.
Продовжуй.
РІЦ
Маргарет!
- Вам допомогти? - Усе гаразд.
Як ваше здоров'я?
Ви одужали, Ваша Високосте?
Досі курите?
Як ви почуваєтеся?
- Шкода, що вас не було. - Так, я знаю.
Дякую, що прийшли сьогодні.
Як вам відомо,
нещодавно я багато часу пролежала в лікарняних ліжках
чи просиділа в інвалідних візках,
вдивляючись у вікно
на маленьку блакитну цятку, яку в'язні називають небом.
Але
весь цей час...
мене рятували...
спогади.
Як виявилося, у мене залишилися
найприємніші спогади про вечори в готелі «Ріц»...
якими я хочу поділитися з вами.
І, власне, зараз
на думку спадає один,
коли ми побачили зовсім інший бік
юної принцеси Єлизавети.
І я впевнена, усі б хотіли про це почути.
Так, Лілібет,
тому я і розповідаю.
Але ми зовсім не тому зібралися сьогодні.
Ми прийшли привітати тебе.
Щира правда.
Малою мені було шкода дітей, у яких не було брата чи сестри.
Від дня її народження
Маргарет Роуз була моєю постійною супутницею.
Рідко бачивши інших дітей, ми покладалися одна на одну,
і, як лебеді Юнони, ми були нерозлучні.
Жили в одній кімнаті.
Носили однаковий одяг, любили однакові заняття.
Зокрема,
у нас була колекція дерев'яних коників на колесах,
яких ми доглядали, напували і влаштовували перегони.
І коли ми потрапляли в халепу,
Маргарет звинувачувала у всьому свого уявного друга, кузена Галіфакса.
Саме так.
Для кузена Галіфакса не було нічого неможливого.
Задзвонити у дзвін, щоб розбудити вартових.
Сховати інструменти садівника. Він був дуже пустотливим.
Не завжди легко
рости в сім'ї, де одна людина має носити корону,
а іншій доводиться бути номером два.
Але Маргарет була моєю незмінною соратницею.
І саме про таку Маргарет я хотіла б розповісти.
Не про сліпучу красуню, якою ви її знаєте,
а про вірну обов'язку жінку.
Завжди впевнену.
Мою товаришку й опору на все життя,
без якої...
що ж...
я не можу себе уявити.
Люба Маргарет...
усього тобі найкращого.
З днем народження, Маргарет.
- З днем народження, Маргарет. - Вітаємо.
Навіть не знаю — розчулитися чи розсердитися.
Чому?
Я завжди хотіла віддати тобі належне привселюдно.
Це було
водночас і зайво, і щемко.
Усі такі добрі.
Треба частіше серйозно хворіти.
Що за кашель? Ти знову куриш?
Ні, звісно, ні.
Це все
кузен Галіфакс.
На добраніч, Лілібет.
Добраніч.
Привіт тобі.
І... прощавай тобі.
Припини.
Ти дуже скоро звідси вийдеш.
Ні.
Боюся, цього разу це серйозно.
Я відчуваю.
Чи, радше, не відчуваю.
Я нічого не відчуваю.
І нічого не бачу.
Моє тіло...
покидає мене, орган за органом.
Лікарі кажуть, що ти не їси.
Я
справді не голодна.
Я тобі дещо принесла.
Твої улюблені.
Пиріжки з варенням.
Це вже інша розмова.
І...
дуже гарний
ціпок.
Коли ти встанеш на ноги.
Ми в ефірі зі спеціальним випуском
про жахливі й нечувані події,
що сталися сьогодні в Сполучених Штатах.
Це день, коли терористи вдарили по серцю
наймогутнішої країни світу. День неймовірного хаосу й сум'яття.
День, коли загинули тисячі людей.
Зброя терористів — чотири викрадені пасажирські літаки.
Два врізалися у Всесвітній торговий центр у Нью-Йорку,
третій — у Пентагон у Вашингтоні,
четвертий упав у Пенсильванії.
Америка щороку витрачає мільярди
на збір та оцінку розвідданих,
щоб запобігти таким нападам...
«Чоловік із Сан-Франциско
проспав дзвінок дружини із Всесвітнього торгового центру.
Вона залишила йому останнє повідомлення на автовідповідач.
Їй лишалося сказати лише одне: "Я кохаю тебе".
Вона повторювала знову й знову, поки зв'язок не обірвався.
А потім —
забуття».
Як сумно.
І такі жахливі новини про лорда Карнарвона.
Порчі?
А що сталося?
Він упав, коли дивився новини.
Інфаркт.
Бідна Джин.
Бідна ти.
Він був особливим другом.
Завжди переповідав новини про коней, і це єдині новини, які мене цікавили.
Тримав мобільний, коли робили ставки,
щоб я все чула.
Він був відданий тобі.
А тепер усі найближчі люди покидають тебе один за одним.
Про що ти?
Порчі.
Так.
Мама. Скоро.
Так.
- Я. - Не смій.
Це правда.
Я не в захваті від цього. Власне, я дуже сердита,
бо не готова піти із цієї вечірки.
Але нам слід про це поговорити.
Я написала дуже детальний план мого похорону.
Ти знаєш, яка я в плануванні.
І я хочу, щоб ти пообіцяла, що все буде саме так, як я хочу.
Одягніть мене в квітчасту сукню,
а не в жахливе чорне вбрання.
І, будь ласка, не дай намастити мене червоною помадою.
У каплиці мають бути троянди й тюльпани,
і хай грають фінал «Лебединого озера»
на органі, коли збиратимуться люди.
І ще дещо.
Дуже важливе.
Так, звісно.
Пообіцяй мені,
що я справді буду мертва, коли закриють труну.
О, заради...
О, Мар...
«"Берті, старий друже", — промовив юний Юстас.
Я невимовно радий зустрічі.
Єдина людина в Лондоні, у якої такий самий вишуканий смак, як і в нас.
До речі, ти знаєш Псячу морду?
Псяча морда — це мій кузен Берті».
Дурниці якісь.
Ні, це прекрасно. Продовжуй.
«"Що ви робите в Лондоні?", — спитав я.
Гуляємо собі. Ми тут лише на день.
Заскочили ненадовго з неофіційним візитом».
«Повертаємося о 3:10».
«Повертаємося о 3:10.
То як щодо обіду, яким ти люб'язно погодився нас пригостити?
Куди підемо? "Ріц", "Савой", "Карлтон"?»
«"Ріц", будь ласка.
Бо ми любимо "Ріц", правда?»
Ти і твій «Ріц»!
Ні!
Ти і твій «Ріц».
Якщо люди не знатимуть про ту ніч, вони ніколи до кінця не зрозуміють.
Якою я була безвідповідальною?
Масштаб жертви, на яку ти пішла.
Яку частину свого справжнього «я» ти замкнула.
Заховала.
Тієї ночі ти спричинила хаос.
То був кінець війни.
А тепер...
відпочивай.
Ви прийшли.
Мої друзі нагорі. Мені справді треба йти.
Чому?
Тут, унизу, значно краще.
І чому ж?
Тому що тут немає рангів чи походження, лише музика.
У такому разі...
Запалюймо!
Так!
...зв'язок.
І у всіх було трохи...
Ви бачили Єлизавету?
Не хвилюйся. Вона не робить нічого безвідповідального.
Її давно не видно. Піду пошукаю.
Я з тобою, Порчі.
Зачекайте на мене.
Ходімо, Порчі. Заберемо її звідси.
Ні, не смійте!
Облиште її.
Гляньте, яка вона щаслива!
Дякую.
Ти темна конячка.
Хто ж знав, що ти вмієш джайвувати.
Навколо тебе кружляло чоловіків 50.
- Не перебільшуй. - Що?
Я кажу: не перебільшуй.
Важко говорити.
Коли п'яна?
Коли жую гумку.
Де ти її взяла?
Не знаю.
Мабуть, із поцілунком.
- Лілібет! - Я не мала наміру його цілувати.
Але всі цілувалися, і я не хотіла здатися неввічливою.
Гадаю, Порчі побачив і розсердився.
От лишенько.
Дивися.
Дерева квітнуть.
Так.
Сонце сходить.
Що нам усім готує
майбутнє?
Ти не йдеш?
Поснідаймо з мамою і татом.
Боюся, що ні.
Але я завжди буду... поруч.
Що б не сталося.
ПРИНЦЕСА МАРГАРЕТ МИРНО ПОМЕРЛА УВІ СНІ О 6:30 РАНКУ
9 ЛЮТОГО 2002 РОКУ. ЇЙ БУЛО 71.
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин