FLORÈNCIA, ITÀLIA 1348
Menjar!
Mama, tinc un pollastre!
LA PESTA NEGRA
Mama!
On la deixo?
No sé on deixar-la.
La meva dona
és morta!
La meva dona és morta!
És morta!
- Morta! - Quina història d'amor més bonica.
M'estimarà tant el meu promès?
Per aferrar-se al vostre cos sense vida quan hagueu mort?
És clar!
La meva dona és morta!
Deixeu-m'ho a mi, mestressa.
- Morta! - Tens el vestit de núvia?
Has desat els tapissos pastorals?
Gràcies a Déu que m'ho heu recordat!
Doctor, la meva filla.
- Ajudeu-me, si us plau. - No puc.
- Ajuda! - Deixeu-me.
- La meva filla. - Ajuda.
Deixa'm anar!
Només Déu us pot salvar.
- No. - Mentida!
- A cagar! - Mentida!
No fugiu de nosaltres! On aneu?
Doctor!
- Mestre? - Estic atrapat.
Tranquil, ja vinc.
Jo us ajudo.
Aquesta túnica té massa mànigues.
- És un perill. - Així.
Ara que us heu llevat, mestre Tíndaro, marxem a la vil·la.
La de Leonardo de Fiésole, un home de camp?
Hi haurà pensadors o tot seran passerells?
Segur que vós els il·lustrareu.
La vostra salut corre massa perill a Florència.
Les meves deposicions eren ben fosques aquest matí.
Permeti'm que ho determini jo.
- Aquí les tens. - Gràcies.
Perfecte. Me les miro i marxem.
Sé que ho he confessat i me n'he penedit moltes vegades,
però el pecat de la vanitat em pesa a l'ànima.
Estava guapíssima al casament.
Estava enlluernadora.
Vanitat i orgull malvat.
Perdoneu-me, pare.
També he de confessar una mentida.
Disculpeu. El carruatge ens espera.
No he acabat.
No he arribat a la mandra, l'enveja,
barrejar teixits, la temptació.
Neífile, seria una pena perdre'ns el sopar de benvinguda.
Sempre hi serveixen els millors plats.
Després només hi ha pasta.
Espera. Pare, quina és la meva penitència?
El viatge fins a la vil·la és llarg. Pots resar pel camí.
És cert.
Quina pena, no?
Sí.
Tots deuen tenir fills o germans o...
Botes! Per a mi!
Quina sort.
No el toquis. Aquí n'hi ha un altre.
Mira que ets rareta, Licisca.
Com vols que això ajudi el meu pare?
Diuen que la pesta és aire maleït que alliberen els terratrèmols.
Els amulets fan tornar l'aire dolent a l'infern.
I les flors?
Les flors impedeixen que l'aire dolent entri al cos.
Tot i respirar per la boca?
Vine a pentinar-me.
- El vostre... - Que em pentinis.
Ets insuportable.
La pinta de la mare.
Ell també es morirà.
- No digueu això. - Es morirà.
- I seré òrfena. - No sereu òrfena.
Sereu una dona adulta que no té pares.
Tu no en tens ni idea, entesos, Licisca?
Per sort, sempre has estat òrfena.
És clar que ets insensible al tema.
Teniu raó. Ho sento, mestressa.
Seré una òrfena sense marit.
No podré sortir d'aquí.
Avui he rebut això.
Què hi diu?
El baró Piero no em demanarà la mà perquè és mort.
Oh, no.
Ho sento, mestressa.
Tot i que l'odiàveu bastant.
I què hi té a veure això?
Bé, suposo que hauríeu hagut de passat algun temps amb ell
en casar-vos.
Però tu i jo ens podríem haver esmunyit a abraçar cabres
o el que sigui que fan al camp.
De nit, a la cuina, m'hauries explicat històries
o fregat els peus.
Però ja no.
Quan el pare mori, em quedaré aquí sola.
Jo hi seré.
Ets l'única criada que queda. També marxaràs.
Jo no faria això.
Em necessiteu.
Pots fer que pari, si us plau?
Estàs diferent, Licisca.
És el pentinat?
Sí, segur que això em curarà de seguida.
Ja en noto els efectes.
Mira com faig salts per la cambra.
S'ha d'intentar tot.
No sobreviuré.
Podeu sobreviure.
Si Déu ho vol, tots podem.
Espero que sàpigues que m'ha agradat
tenir-te a casa tots aquests anys
i veure't créixer.
Ets com una filla per a mi.
Ets pobra...
i no tan important com les altres, però hi ets.
Licisca, tinc gana.
Et pots creure que de les tres hagi sobreviscut ella?
Té molt de caràcter.
No la tens, no?
- Encara no. - Creia que això volia dir que sí.
Merda, sí?
Duc un missatge per al senyor Eduardo
del seu cosí, el vescomte Leonardo de Fiésole.
- El senyor de Vil·la Santa? - Sí.
T'escoltem.
El vescomte Leonardo requereix la presencia del senyor Eduardo,
la seva esposa, la senyora Elissa...
Morta.
- ...les filles Violetta... - Morta.
- ...Lauretta... - Morta.
- ...i Filomena... - No morta.
...a la seva vil·la de camp.
Desitja que fugiu de la ciutat pestilent
i gaudiu d'un respir al camp, bonic i lliure de pesta.
I us convida a quedar-vos-hi tant com desitgeu.
El vescomte Leonardo és solter, correcte?
El cosí del vostre pare?
Tens alguna idea millor?
El vescomte Leonardo és solter, però per poc temps.
Divendres coneixerà la seva futura esposa.
Qui més hi està convidat?
Les millors famílies de Florència.
La majoria no són morts?
Informa el nostre estimat cosí
que Filomena, filla d'Eduardo, estarà encantada d'anar-hi
i que em moro de ganes de conèixer-lo divendres.
- Parlem-ne amb... - Gràcies.
No podem deixar el vostre pare aquí.
No siguis ximple.
No penso desaprofitar aquesta oportunitat.
Conec un noble solter, em compra un castell
i no em quedo sola.
El vostre pare està greument malalt.
Això ens traurà d'aquí.
La pesta encara no ha arribat al camp. Si marxem ara, potser sobreviurem.
Està decidit. Marxem demà a l'alba.
No puc.
Perdona?
El vostre pare és el meu amo i no el puc abandonar.
Ho vaig prometre a la vostra mare.
Per què mantenir una promesa a una morta?
Molt bé, ens quedarem, ens contagiarem i morirem.
La mare estarà encantada que mantinguessis la promesa.
Que et provi la pesta!
No sé per què l'oncle vol que vagi al coi de vil·la.
Em podria haver quedat.
La pesta assola Florència.
Amb la vostra fràgil constitució, seria la vostra fi.
El camp us anirà de meravella per a la salut.
Hi haurà dones solteres.
Sí, t'has alegrat molt de saber-ho.
No per mi, per vós. Només em preocupa la vostra salut.
Les dones em milloraran la salut?
Us animaran, ajudaran a equilibrar-vos els humors.
Les dones?
Estúpides, calculadores, indolents.
Abans de ser l'hereu de l'oncle, ni em miraven.
Tot era "Luigi per aquí" i "Antonio per allà".
Doncs el Luigi és mort
i l'Antonio també.
No deixaré que cap dona toqui ni una moneda de la fortuna de l'oncle.
Les figues no poden ser pas tan bones.
Com són?
Extraordinàries.
Cal que s'exhibeixin d'aquesta manera?
- Déu és gran. - Per això ho fan.
Són uns fatxendes.
Per què Déu ens envia la pesta? El món s'està acabant?
Admeto que el món és una mica fosc ara mateix.
Fins i tot han suspès Sant Miquel,
la festivitat de la temporada.
No té clemència la pesta?
La germana Benedict diu que és una prova de Déu.
Hem de conservar la puresa.
I si fallem la prova?
Estimada, si la pesta és una prova divina,
la invitació a la vil·la és la nostra salvació,
sens dubte gràcies a les teves pregàries.
És un miracle.
Com el del vaixell ple d'animals.
- Noè? - Sí, el vaixell de Noè.
La Florència pestilent és el diluvi
i la vil·la del Leonardo és el nostre viatge a terra ferma,
amb menjar i beguda,
i una companyia exquisida.
Ensenyo prou escot per intrigar?
Molt intrigant.
Són com dos préssecs carnosos embolicats amb seda.
Esteu excepcional.
No excepcional de "diferent", sinó d'"extremadament bé".
D'acord.
Bé, de totes maneres, els meus regals i el meu dot li plauran.
El vostre ingeni i la vostra bellesa li plauran, no el vostre dot.
Li encantareu.
I, Misia, que quedi entre nosaltres que vam...
tenir aquella petita allau d'infeccions a casa.
És clar.
- D'acord. - Sí.
Suposo que ha estat difícil per a tu deixar la teva... amigueta?
Però estava molt malalta, no?
I ara podrem començar de nou.
Que guapa estic.
Sí, mestressa.
M'encanta començar de nou.
Bon dia tingueu, estimats amics. Benvinguts a Vil·la Santa.
Benvinguts! Estem encantats de rebre-us.
Benvinguts.
Us presento la senyora Pampínea de Florència,
la futura vescomtessa de la vil·la.
Magnífica senyora,
estic encara més encantat que abans.
Bon dia.
Soc el Sirisco, el majordom.
Us puc ho puc explicar tot sobre la nostra bella vil·la.
Quina emoció!
He dut uns regalets de casament, res exagerat.
I el meu promès, el vescomte Leonardo?
- No hi és. - No hi és?
Ha anat a comprar vi a la ciutat.
Segur que arribarà per al banquet de benvinguda.
Sí, és clar.
Mentrestant, instal·leu-vos. Endavant.
Suposo que no passa res per instal·lar-me i donar el meu toc a la casa...
- Sí. - ...per al meu futur marit.
- Acompanya'm a les meves estances. - Sí.
- Primera cambra, última planta. - Acompanya-la tu.
He de supervisar que desin bé els regals i que ningú tingui els dits llargs.
- Compte amb aquest, si us plau. - Vigileu.
- Primera cambra, última planta. - Amb dues mans!
De pressa!
Misia?
Perfecte.
- Misia? - Us estic seguint.
- Misia? - Ja vinc!
Vaja.
Sort que ha portat molt menjar i han vingut pocs hostes.
M'han fallat mitja dotzena d'entregues i...
- On són tots? - La Maria és morta.
Això ja ho sabia.
- I la criada, l'Elora? - Ha fugit.
- I el Giuseppe? - No el vas sentir anit?
Va embogir de por.
Va marxar dient que notava la veu de sa germana morta
vibrant dins seu com un tro.
Sirisco, estem sols.
Mentre els nobles juguen a les casetes,
nosaltres fem de cuinera, majordom, carnisser, rentadora,
camarlenc, mosso i minyona.
M'encanten els reptes.
Encara ens queda el Calandrino!
Genial. Si algun hoste resulta ser una abella, ens serà molt útil.
Som els únics que sabem que el Leonardo és mort.
Ho hem de mantenir en secret.
Dos criats sense amo no serveixen de res.
Tret que siguem indispensables per a qui hereti la finca.
Com la promesa, la senyora Pampínea.
Sense matrimoni no hi ha herència. Només és una molèstia.
La senyora Filomena és cosina.
- Potser ella. - El senyor tenia molts cosins.
Quan se sàpiga vindran rapinyaires de tota la Toscana
amb els seus criats a reclamar la finca.
Ens fotran al carrer.
Lleparé amb gust les botes que em vulguin fer fora.
Heu mogut la cervesa. L'he deixat allà i l'heu mogut.
- L'he desat al celler. - Hi fa massa fred.
La finca la porto jo.
La portem tots dos.
Misia!
- Sirisco! - Aquí.
- Parlem del banquet de benvinguda. - Sí, parlem-ne.
Com que el meu promès no hi és, me n'encarregaré jo.
- He dissenyat un bon menú. - He pensat...
Escolta la senyora de la casa.
- Disculpeu. - Vull que sigui espectacular.
Peix, carns, fruita i la cervesa especiada amb canyella que hem dut.
Canyella, ostres!
Sou model de grans virtuts, mestressa.
Sou encantadora, de casa bona, sàvia i...
muntanyes de canyella. Quin partit.
Sou la millor.
Sí que ho soc.
Diu que soc sàvia. Sap que soc vella.
Mestressa, no sap res.
No sap res de res.
¿I si ho sap i diu al Leonardo que la seva futura esposa té 28 anys,
i el Leonardo posa fi al compromís?
No sap que teniu 28 anys.
És impossible, amb aquesta carona que teniu.
I, encara que ho sabés,
jo... l'esclafaria.
L'esclafaria abans que ho expliqués a ningú.
Em cuides molt bé.
- Sí. - Molt bé.
Vint-i-vuit?
Perdona, què has dit res?
La mestressa Pampínea és guapa, intel·ligent, capaç,
extraverge i jove.
El Leonardo tindrà sort de compartir la vida amb ella.
Ha quedat clar?
Parmena, colometa meva.
Lleva't. Ens n'anem.
Mestressa, el meu deure és...
És mort, entesos?
S'ha mort.
Hi acabo d'entrar i se n'havia anat.
Hi he anat fa menys d'una hora.
- M'ha dit... - Ara és mort i...
Oh, mestressa.
No, el nostre Eduardo.
De nostre, res, rata de claveguera.
És el meu pare.
Ara mano jo.
Ens n'anem.
- Me n'he d'acomiadar. - No.
La pesta surt del cos i busca un nou hoste.
És massa perillós. Marxem ja.
Em doneu cinc minuts per recollir les meves coses?
Quatre, perquè ho dic jo.
Si us plau,
menjar.
El que sigui.
Quina pudor.
El que sigui.
Què...?
Quin manera de llençar el menjar. Morirà.
Tots morirem.
Ell morirà d'aquí poc. La seva mort és imminent.
Però ara mateix és viu.
Tu et mereixes el pa més que ell.
No em pensava que una persona es meresqués el pa més que una altra.
En vull una mica, del teu pa.
Crec que teniu pa a la vostra bossa, mestressa.
En tinc, però vull el teu.
Algun problema?
Dona'm el teu pa.
Me'l mereixo tant com qualsevol, no?
Potser més.
Dona'm pa quan te'l demano.
Sí?
No!
Quina mosca t'ha picat, desagraïda?
Tu no decideixes qui menja!
Fot-li, senyora.
- Fa un dia molt bonic, oi? - Molt.
- És la millor època de l'any. - Sí.
Sí.
La millor.
És...? Sou les persones?
- Ho som. - Jureu que no teniu la pesta?
És clar que no.
Jo soc la senyora Pampínea, promesa del vescomte Leonardo.
Ell és el senyor Pànfilo, de la reconeguda família Lungarno,
i ella la seva esposa, la senyora Neífile.
És tot un plaer, senyora Pampínea.
Sou una joia. El vescomte és molt afortunat.
I, senyora Neífile, vós també sou una joia.
Em dic Dioneo.
I només vinc per atendre el meu pacient, el senyor Tíndaro.
Senyora, és un plaer...
Porteu perfum? Porta perfum.
- Hi tinc intolerància. - Tranquil.
Hi ha un banc allà.
Només necessita respirar fondo
per expulsar l'al·lergen i no morir.
- Un altre convidat. - És ell!
- Esteu preciosa. Somrigueu. - Segur.
Aixequeu la barbeta i obriu la gola.
No és ell.
Hola...
què tal?
Soc Filomena de la casa d'Eduardo,
cosí de Leonardo.
Senyora!
Consanguinitat!
Una parenta. Quin honor.
Benvinguda.
Mestressa, on és el senyor Eduardo?
I la vostra donzella?
¿No em direu que heu vingut sola,
com una camperola?
Sí, tant de bo hagués pogut dur la meva donzella...
Sí.
...la Licisca,
però aquell àngel encara és a Florència, cuidant el pare.
- Vaja. - Una santa.
Resaré pel vostre pare i la vostra donzella.
I per la Filomena també. Que valenta de viatjar tota sola.
Bé, mireu quin grupet més alegre i simpàtic!
- Sí. - Sirisco, falta algú?
Sí. Vam convidar molta més gent. Sí, molta més.
Segur que és difícil saber qui ve i qui arribarà.
Qui no ha anat al sot
pel judici ràpid i cruel de la pesta.
Senyor, si us plau, perdoneu-nos
pels pecats que han dut aquesta terrible plaga...
És molt amiga de Déu.
...càstig pel nostre egoisme terrenal.
Molt bé, sí. I amén.
Sirisco, ensenya'ns la vil·la.
Sí. Honorables convidats,
sigueu benvinguts a la nostra humil vil·la.
Crec que el seu perfum du romaní.
Seguiu-me, si us plau. Queda molt per explorar.
Aquí fora podeu respirar aire pur i admirar tota aquesta bellesa.
A fora hi ha un bosc amb arbres petits i grans.
No us hi perdeu. M'ha passat més d'una vegada.
Allà hi ha la nostra cuinera, la Stratília.
Saluda, Stratília.
Mireu-la. Magnífic.
Aquests són els jardins.
Us recomano passejar-hi de dia i al vespre.
És clar, si vols que t'apunyalin els bandits que ronden pels camps.
No tenim problemes de bandits. Estem massa aïllats.
A més, el Calandrino... Calandrino!
Tampoc teníem problemes de pesta, però aquí ens teniu.
El Calandrino fa guàrdia.
Això no aturarà la mort.
Senyor, si us plau, deixeu-nos entrar al regne...
Molt bé, ja hem resat prou per avui.
Gràcies.
- Posem una norma? - Sí.
Hem vingut a menjar i beure, i avançar cap a un futur prometedor.
No parlem més de la pesta.
- No té sentit. - Continuem?
Molt bé, sí. Veniu.
Ens queda molt per veure. Molts fruiters.
- De fet, només dos, però els trobarem. - Mestressa.
- Hi ha... - Mestressa.
...una pila de fems, que...
Senyora Filomena.
- Ens enorgulleix... - El Dioneo us parla.
- Molt orgullosos. - Sí, mestre.
M'afalagueu, però soc un simple treballador.
El meu pare era vinater.
Digueu-me Dioneo.
Gràcies, Dioneo.
I, encara que òbviament soc una dama,
digues-me pel meu nom, que és Filomena.
Molt bé.
Gaudeixes el recorregut?
Ara sí.
Tinc la sensació que no sou com altres noies.
Sou diferent.
Vaja, gràcies.
Sí, suposo que sempre soc jo mateixa.
- Ho noto. - Parleu de mi?
- No. - No.
Mireu, una marieta.
Sí.
No, me l'he empassat.
- Respireu... - Me l'he empassat.
- Mare meva. - Inspi...
- M'ofego. - Tranquil.
- Inspireu. - M'ofego.
Agafeu aire. Inspireu, dos, tres.
Espireu. Aquí hi ha un banc. Inspireu, dos...
Inspireu, dos, tres.
Trobem-nos demà al matí.
S'han rigut de mi per resar.
Resar, l'acte favorit de Déu!
Sento que no em criessin per parlotejar de la bellesa dels jardins.
- M'han fet sentir com una sonada. - No estàs sonada.
Ets una deixebla de les ensenyances de Déu i un exemple a seguir.
Sé que és difícil, estimada, però pensa en la cruesa de Florència,
sobretot per a la família.
Hem de mantenir la pau per sobreviure.
Pel que fa al judici de Déu, tenim les teves precioses pregàries
i podem mantenir el nostre celibat.
És un gran sacrifici cristià.
Sí que ho és.
Bé, vaig a muntar a cavall.
Gràcies.
Sí, està feta de seda treta de capolls de cucs de la millor qualitat.
Home, és clar que sé llegir.
Sí.
Perfecte.
No sé ni què és això.
Pampa... Pam... Pa...
Com es deia aquella?
Pànfilo, el de la dona i Jesús...
Filomena, és bon moment per fer un passeig pel jardí?
Podríem trobar-nos a baix d'aquí un momentet de no res?
És molt difícil vestir-se sense donzella.
És clar. Us espero, senyora.
Molt bé.
Això és preciós. Sents quina bona olor que fa?
De càlid gessamí
barrejat amb abelles
en el cel nocturn.
Quin poema més bonic.
Com està el senyor Tíndaro? Quina pena que sempre estigui malalt.
Perdoneu-me. No acostumo a dir això,
però se'm fa impossible no dir-vos que sou una joia.
Mare... Mare, mare...
Mare meva, Dioneo, gràcies. Jo...
Hola!
Hola. Aneu a passejar?
Espereu-me!
Sí, espereu-me.
Entesos?
Això mateix, no us mogueu.
Espereu-me, si us plau.
Soc ràpid com Mercuri.
Espereu-me. No us mogueu.
- Us hem esperat. - Què feu?
- Parleu de mi? - No.
Millor, no soc gran cosa.
No digueu això. Sou prou ben plantat.
No us rigueu de mi, harpia.
No me'n reia.
Bé, no sé si era el meu papa preferit.
Peixos!
Que bé!
Sí!
- Ha dit que soc prou ben plantat. - Sí. És amable.
Potser les dones no són dolentes del tot.
Podria ser.
És elegant, tota una dama d'alt llinatge.
No és prou intel·ligent per a vós.
Cap ho és.
I pensar que aquesta nit pot ser la nit
que per fi jegui amb una dona.
- En voleu un? - Jo sí!
Mestre.
Aneu amb compte. Teniu els ossos fràgils.
Em trobo perfectament.
Deu ser per la bellesa de la dama.
Molt bé.
Millor torna a la vil·la amb el servei.
T'avisaré si et necessito.
És clar.
- Perdona. - Ostres.
Saps que semblaves la Dafne vora l'aigua?
Com ha anat el passeig?
En una paraula, encantador.
La Filomena és molt alegre.
De vegades sembla un follet boig, però és bastant guapa.
I no m'ha preguntat per l'herència.
M'alegro que hagueu gaudit. Tinc males notícies sobre la vostra salut.
Com? Què passa?
He examinat la vostra orina.
Teniu un desequilibri greu dels humors vermells i grocs.
Sí? Però si em trobo bé. Què ho pot haver provocat?
Segur que el pols se us va accelerar massa pel viatge
i potser per alguna altra infecció duta per les dones.
- La pesta? - No. Llavors hauríem de marxar.
Una cosa menys maliciosa però increïblement perillosa
per a algú delicat com vós.
He preparat una infusió medicinal.
Preneu-vos-la i segurament sobreviureu.
- Gràcies. - I ara.
I pensar que em trobava bé després de molt de temps.
Però, com acostumes a dir,
no em puc refiar gens del meu cos.
Em temo que no, mestre.
Té trossos.
Perdoneu-me, mestre. Ha estat culpa meva. Perdoneu-me.
Culpa meva, segur.
No us agenolleu per un ase com jo.
Heu netejat peix, senyora? Esteu coberta de tripes.
Sí?
Vaja, quina cosa més rara.
Ximpleta de mi, sempre faig el que em sembla.
Quina vida.
Beu-te l'aigua.
Aparta't. Podria passar de la meva ànima a la teva.
- No vull que tu també moris. - No et moriràs.
Hem de tenir fe en Déu.
Aquesta és la voluntat de Déu.
Som sàfiques, a més de tots els altres pecats.
Tenim la picor maleïda.
La meva gran alegria ha estat compartir la picor amb tu.
No hi ha panforte. Vau dir que n'hi hauria.
És al forn, mestressa, però us prometo que serà magnífic.
- I què hi haurà de segon? - Truita de riu.
Truita de riu? No.
¿I alguna cosa elegant com...
un garrinet?
Teniu tota la raó del món.
Hi haurà garrí.
Per desgràcia, mestressa, es triguen dos dies a rostir un porc.
Complirem les ordres de la senyora a l'instant.
Gràcies. Gràcies, mestressa.
I mentrestant, i us ho dic amb amor,
jo em llimaria les dents,
perquè la del davant sembla
una mica més sortida que l'altra.
Misia?
Misia!
Merda.
Què vols? Servir porc cru? Es triguen dos dies!
El rostiré a foc fort!
Si vol porc, tindrà porc. Aquí mano jo, o sigui que segueix-me.
Dioneo, baixarà el Tíndaro?
No es troba gaire bé.
El pobre no controla els esfínters,
però aquest mal el podria tenir dies a l'orinal.
Està fet merda.
Quina pena. Llavors només falta el vescomte Leonardo.
On és?
Com pot arribar tard al sopar? És el seu sopar!
Espera! Potser ha pres mal. Seria una explicació raonable.
Seria raonable. Fantàstic, ha pres mal.
Em plau servir-vos el primer plat: flors en gelatina.
Un entrant herbaci per anar obrint l'estómac.
Senyora Pampínea,
teniu ganes de conèixer el vostre promès?
Sí. Sí, moltes ganes. Sí.
Sembleu una mica nerviosa.
Un miqueta.
Per què hauríeu d'estar-ho? Ho teniu tot.
Una cara bonica, un cos bonic, un vestit bonic.
Un cos bonic?
- Maleïda! - Mare... Que bonic.
- Li encantarà. - Sí, és molt interessant.
No només això. Tinc 28 anys.
Soc una vella conca de 28 anys.
Sospito que per això el Leonardo no apareix.
- Algú li ha dit que soc vella. - No heu de patir per res.
Sou rica, sou guapíssima i sou una amfitriona de primera.
Què més podria voler?
Uns pits més ferms, segur,
però tota la resta és molt més important.
De debò?
Sí.
Garrinet.
No havíem dit truita?
Colometa meva, perdona que arribi tard.
He hagut de trobar un garrí, matar-lo...
Després he tingut problemes amb la foguera...
No.
No!
Si us plau.
Perdona'm.
Ja soc aquí.
Ja està.
T'hauré de dur a un altre lloc.
T'he de treure d'aquí, colometa meva. Ho sento.
Disculpeu que us ho digui, però sou d'allò més toveta.
Gràcies. Tinc més corbes del que sembla.
Ho hauria de comprovar.
Doctor, no soc cap pacient que necessiti un examen mèdic.
Segur que us puc fer sentir millor.
Reina, i si seieu a la vostra cadira?
El doctor ha tingut un dia molt llarg
i necessita descansar.
Està bé.
Estic bé.
Porta'ns aigua.
Us heu aixecat de cop per...
servir-nos, senyora...
Filomena.
Sabent el que sé de tu, o el que sospito,
potser et convindria més centrar l'atenció
en algú de més bona posició.
Si anessis darrere d'un solter ric com, per exemple, el Tíndaro,
t'aniria molt millor.
És una amenaça?
No, i ara. És una advertència.
Entens que passaria si et descobrissin?
Et farien fora. Et moriries de gana... o d'alguna cosa pitjor.
Sabeu que morirem tots, no?
Us prometo que morirem, i més aviat del que creieu.
Gràcies per preocupar-vos,
però faré el que vulgui el temps que em queda.
Vull ser amiga vostra,
però ja no soc la criada de ningú.
Bona nit, amics.
Hauríeu d'estar descansant.
Em trobo de meravella.
Esteu molt malalt.
He estat vomitant des que m'he pres la teva infusió.
Però, com has dit, ha funcionat.
Ha funcionat!
Hauríeu de ser al llit.
No, d'això res,
perquè he sentit el riure d'un àngel i això m'ha inspirat a unir-me a la festa.
Vull ser el protagonista de la meva vida.
Aquest vespre esteu guapa com una pruna.
Què els dius a les dones, Dioneo?
Sou una joia.
Sí, aquesta és l'expressió.
No.
Misia!
- Què hi ha al barril? - Res.
Què hi havia al barril?
No.
La pesta! Has dut una persona pestilent!
Merda.
Vaja, vaja.
Sembla que tinc una criada arrogant al palmell de la mà.
Qui és aquell?
Un home.
És el Leonardo.
Tu també t'has desfet d'un pestilent aquí.
I vas dient a tothom que està de viatge.
Quin pla tens, idiota rematat?
Quin embolic.
Sí.
Hi ha un món
en què en aquest moment fem un pacte que ens beneficia a tots dos.
Jo no diré que has dut la pesta a la vil·la.
I jo no diré que la pesta ja havia arribat a la vil·la
i que el benvolgut vescomte Leonardo és mort.
Exacte.
Dona'm un cop de mà.
Hòstia.
Tracta-la bé, si us plau.
I Felip V de Macedònia va enviar tropes a conquerir els Cinocèfals.
Poc s'imaginava Flamini
que Felip era molt més a prop del que creia.
Segurament no enteneu la complexa...
relació dels etolis amb l'Imperi Romà, no?
Així, traieu-ho tot.
- Us l'explico, tranquil·la. - Òndia.
Vi? N'hi ha prou per a un got més.
És un vi anyenc i rar.
- M'encantaria. - Em ve de gust.
I tant, senyor.
Crec que el Dioneo ho ha dit primer.
Però el senyor Tíndaro en vol.
Potser el podríeu repartir.
Bé, no vull fer suposicions, estimada,
però un home de la seva noblesa
deu tenir més paladar per a un vi amb tants matisos.
Ho dubto, ja que el pare del Dioneo era vinater.
Dioneo, podeu prendre cervesa.
Sí, mestressa. És clar.
- No és just. - Just?
És un vi d'allò més distingit
per als nostres hostes més distingits.
Les coses són així.
Mare me...
Verge santa!
- Volem els diners. - I les dones.
I, si teniu aigua neta, també.
Fora!
- Per què em tires plats? - Per fer-vos mal.
Estic bé?
Ajudeu-me, si us plau!
- Ho heu vist? - Quin fàstic, hòstia.
No!
Cardenal Agnolo?
Neífile?
Hòstia.
Què us ha passat?
Desitjaria poder dir que m'ha posseït el dimoni
o que he renunciat a Déu,
però és una cosa molt pitjor.
Després dels horrors que he vist,
ara sé la veritat.
Déu ens ha abandonat.
Neífile, sempre has estat una noieta molt pura.
Una santa.
Fuig, Satanàs.
Fuig!
Respireu i recordeu qui sou.
Marxem!
Marxem.
Però que sapigueu
que Déu ha dictat judici final.
No tornaran ell...
ni el seu fill.
Tot està perdut.
La pesta!
- No! - Verge santa!
No!
Déu meu.
Crec que necessito més vi.
Mare meva! No deu pas ser el Leonardo, no?
Estic feta un desastre!
- Esteu preciosa. - Ja vinc!
- Hòstia!
Ja soc aquí.
Subtítols: Maria Romero Soronellas