ДЕКАМЕРОН
ФЛОРЕНЦІЯ, ІТАЛІЯ 1348 Р.
Їжа!
Мамо, я дістав курку!
ЧОРНА ЧУМА
Мамо!
Куди її тепер?
Я не знаю, що робити.
Моя дружина,
вона померла!
Моя дружина, вона мертва!
Моя дружина мертва!
- Вона мертва! - Яка прекрасна історія кохання.
Гадаєш, мій наречений мене так само кохатиме?
Настільки, щоб довго не відпускати ваше мертве тіло?
Звісно!
Моя дружина мертва!
Я все владнаю, падроно.
- Мертва! - Весільну сукню взяла?
А мої пасторальні гобелени?
- Дякую, що нагадали! - Вона мертва!
Лікарю, моя донька.
- Лікарю. Допоможи. - Пробач, не можу.
- Допоможи! - Ні.
- Моя донька. - Допоможи.
Відчепіться!
Тільки молитва вас врятує.
- Ні. - Ти брешеш!
- Відваліть! - Брешеш!
Не тікай від нас! Ти куди?
Лікарю!
- Падроне? - Лікарю, я застряг.
Не хвилюйтеся, я іду.
Я допоможу.
У цій туніці забагато рукавів.
- Це небезпечно. - Гаразд.
Ай!
Я радий, що ви прокинулися, падроне Тіндаро. Час їхати.
Цей Леонардо Ф'єзолійський — селюк?
На віллі будуть якісь мислителі? Чи самі лише простаки?
Гадаю, ви зможете їх просвітити.
Хай там як, у Флоренції залишатися небезпечно.
Мої екскременти сьогодні вранці були надто чорні.
Дозвольте мені робити висновки.
- Вони в хусточці. - Авжеж.
Чудово. Я гляну, і поїдемо.
Я знаю, що не раз про це сповідалася і каялася,
але гріх марнославства тягарем лежить на моїй душі.
Я була прекрасна в день весілля.
Я була дивовижна.
Марнославство і гординя.
Пробачте мені, отче.
А ще я збрехала. Я сказала...
Пробач, що перериваю, але карета чекає.
Я не закінчила.
Я ще не згадала про лінь, заздрість,
одіж з різних тканин, спокусу.
Нейфіле, у запрошенні згадували вітальну вечерю, яку не варто пропускати.
Там будуть найкращі страви.
А потім готуватимуть лише пасту.
Чекай. Отче, яка моя покута?
До вілли довга дорога. Зможеш вимолити прощення.
А й справді.
От же ж біда, скажи?
Так.
Хтось комусь батько, сестра чи...
Чоботи! Мої!
Пощастило.
Не торкайся. Він теж хворий.
Ти дивачка, Лічиско.
Як, скажи на милість, це допоможе батькові?
Кажуть, чума — це прокляте повітря, яке вивільнили землетруси,
а амулети заганяють це повітря назад у пекло.
А квіти?
Квіти не дають поганому повітрю потрапити в тіло.
Серйозно? А через рот?
Розчеши мене.
- Тільки навідаюся до вашого... - Розчеши мене.
Як же ти мене дратуєш.
Візьми мамин гребінець.
Він помре.
- Не кажіть так. - Помре.
- І я буду сиротою. - Ви не будете сиротою.
Ви будете дорослою жінкою без батьків.
Ти гадки не маєш, як це, Лічиско.
Тобі пощастило, ти все життя сирота.
Тобі цього не зрозуміти.
Так, ваша правда. Пробачте, падроно.
Хай там як, а я буду сиротою без чоловіка.
Я тут застрягла.
Це прийшло сьогодні.
Що там написано?
Барон П'єро не планує освідчуватися,
бо він мертвий.
О ні.
Падроно, мені шкода.
Але він вам не подобався.
А це тут до чого?
Просто... я подумала, що вам довелося б проводити з ним деякий час
упродовж шлюбу.
Ми з тобою могли б потай вислизали і обіймали кіз,
чи що вони там у селі роблять.
А вночі, якби не спалося, ти б розповідала мені історії на кухні.
Чи розтирала мені ноги.
Але цього не буде.
Коли батько помре, я залишуся тут сама.
Я також тут буду.
Усі слуги, крім тебе, розійшлися. Ти теж підеш.
Не піду.
Я вам потрібна.
Зроби щось, щоб він припинив.
Ти якась не така, Лічиско.
Підстриглася?
Аякже, це мене вмить вилікує.
Уже відчуваю їхню цілющу дію
і жваво гарцюю довкола кімнати.
Варто спробувати.
Я не виживу.
У вас є шанс.
З Божої милості, у всіх є шанс.
Сподіваюся, ти знаєш, як я ціную те,
що впродовж усіх цих років ти була поруч.
Я бачив, як ти ростеш.
Ти для мене наче донька...
тільки бідна...
і не така важлива, як інші, та досі жива.
Лічиско, я хочу їсти.
Уявляєш? З-поміж трьох вижила саме вона.
Вона дуже чіпка.
У тебе чума?
- Поки ні. - Я думав, це означає, що ти хвора.
Трясця, серйозно?
Я приніс послання для синьйора Едуардо
від його кузена, віконта Леонардо Ф'єзолійського.
- Власника вілли Санта? - Так.
Ми слухаємо.
Віконт Леонардо запрошує синьйора Едуардо,
його дружину, синьйору Еліссу...
Мертва.
- ...доньок Віолетту... - Мертва.
- ...Лауретту... - Мертва.
- ...і Філомену... - Не мертва.
...на його заміську віллу.
Він пропонує вам покинути охоплене чумою місто
і насолодилися відпочинком у чудовому здоровому селі.
І можете залишатися скільки завгодно.
Віконт Леонардо не одружений, правда?
Кузен вашого батька?
У тебе є кращі ідеї?
Віконт Леонардо не одружений, але ненадовго.
У п'ятницю він зустрічається з нареченою.
А кого ще запросили?
Багато шанованих родин Флоренції.
Хіба більшість не мертва?
Сповістіть нашого любого кузена,
що Філомена, донька Едуардо, приймає запрошення,
і я з нетерпінням очікую зустрічі з ним у п'ятницю.
- Падроно, а як же... - Дякую.
Падроно, ми не можемо покинути вашого батька.
Не кажи дурниць.
Я не відмовлюся від цієї нагоди.
Я зустріну шляхетного чоловіка, він купить мені замок,
і я не буду сама.
Ваш батько тяжко хворий.
Нам випала нагода піти звідси.
Чума ще не досягла села.
Якщо втечемо зараз, у нас є шанс вижити.
Усе вирішено. Рушаємо завтра на світанку.
Я не можу.
Перепрошую?
Ваш батько — мій господар, і я не залишу його в біді.
Я дала слово вашій матері.
Який сенс тримати обіцянку, дану мертвій?
Добре, ми залишимося, захворіємо і помремо.
А коли побачимо маму на небі,
вона зрадіє, що ти дотримала слова.
Щасливої тобі чуми!
І чому дядько забажав, щоб я поїхав на цю недолугу віллу?
Краще б я залишився в місті.
У Флоренції лютує епідемія.
Ви такий тендітний, що один її дотик призведе до смерті.
А кілька тижнів у селі покращать ваше здоров'я.
Там будуть незаміжні жінки.
Ти засяяв, щойно це почув.
Не для мене. Я дбаю лише про те, що принесе користь вашому здоров'ю.
Яка користь моєму здоров'ю від жінок?
Гарний настрій, врівноважені тілесні рідини.
Жінки.
Безмозкі, корисливі, черстві.
Поки я не став спадкоємцем дядька, вони на мене й не глянули.
Тільки й чути було: «Луїджі це» і «Антоніо те».
Луїджі мертвий,
Антоніо теж.
І щоб я скис, якщо дозволю жінці торкнутися бодай монети дядькового спадку.
Закладаюся, їхні розкішниці не такі й приємні.
А які вони?
Дуже приємні.
Бичувальникам обов'язково робити це при всіх?
- Бог усемогутній. - Гадаю, у цьому суть.
Вони просто хизуються.
Чому Бог наслав на нас чуму? Світу настає кінець?
Визнаю, зараз світ видається трохи похмурим.
Подумай лишень: скасували свято Михаїла,
соціальну подію сезону.
Чума не знає милосердя.
Сестра Бенедикт каже, що Бог послав нам випробування.
Тож слід берегти святість.
А якщо не впораємося?
Якщо чума — це випробування від Бога,
то запрошення на віллу — наше визволення.
Без сумніву, дане нам завдяки твоїм ревним молитвам.
Ти вимолила нам диво.
Як той із тваринами й човном.
- Ной? - Так. Ноїв ковчег.
Охоплена епідемією Флоренція — це повінь,
а вілла Леонардо — наша чарівна подорож у безпечне місце,
з їжею, напоями
та вишуканою компанією.
Я достатньо грудей виставила, щоб заінтригувати?
О так, ви інтригуєте.
Ваші груди, наче два соковиті персики, сповиті в шовк.
Ви сьогодні виняткова.
Не в значенні «інакша», а «надзвичайно красива».
Добре.
Що ж, подарунки йому сподобаються, як і мій посаг.
Падроно, ваш розум і гарне личко йому сподобаються, а не посаг.
Він у вас закохається.
Місіє, прошу, не згадуй...
що в нашому домі був невеличкий спалах інфекції.
Звісно.
- Добре. - Так.
Уявляю, як важко було тобі покинути свою маленьку... подругу.
Але ж вона була дуже хвора, так?
А ми починаємо нове життя.
О, дуже гарно.
Так, падроно.
Починаємо нове життя.
Доброго здоров'я, шановні. Ласкаво прошу на віллу Санта.
Ласкаво прошу. Раді приймати вас тут.
Ласкаво прошу.
Прошу вітати синьйору Пампінею Флорентійську,
майбутню віконтесу вілли.
Прекрасна синьйоро.
Словами не передати мою радість.
Мої вітання.
Я Сіріско, управитель.
Можу розповісти вам усе про нашу чудову віллу.
Як цікаво.
Я привезла весільні подарунки, нічого надзвичайного.
Де мій наречений, віконт Леонардо?
- Його тут немає. - Немає?
Поїхав по вино в містечко неподалік.
Він обов'язково приїде на вітальний бенкет.
Так, безумовно.
А поки облаштовуйтеся. Прошу.
Розкладемо речі, і я наведу лад у майбутнього домі...
- Так. - ...для майбутнього чоловіка.
- Проведіть мене до моїх покоїв. - Авжеж.
Проведи її в перші покої нагорі.
Ти веди. Я простежу, щоб розклали подарунки
і нічого не поцупили.
- Обережніше з бочкою, будь ласка. - Обережно.
- Перші покої нагорі. - Обома руками! Обома!
Швидше!
Місіє!
Чудово.
- Місіє! - Я одразу за вами.
- Місіє! - Іду!
Боже милостивий.
Добре, що вона стільки привезла, а гостей так мало.
Нам не все доставили, і я...
- Де всі? - Марія мертва.
Я знав.
- Я питав про Елору. - Утекла.
- Джузеппе? - Ти його вчора чув?
Здурів від страху.
Ходив по полю і казав, що голос його мертвої сестри
вібрує в ньому, наче грім.
Залишилися лише ми, Сіріско.
Поки вельможі вдають господарів,
ми тепер кухарка, управитель, м'ясник, прачка,
камергер, конюх і покоївка.
Завжди хотів спробувати.
Ти забула про Каландріно!
Аякже. Якщо хтось із гостей виявиться бджолою,
він стане в пригоді.
Лише ми знаємо, що Леонардо мертвий.
Хай так і буде якомога довше.
Двоє слуг без господаря і мети.
Треба стати незамінними для претендента на маєток.
Як-от для нареченої, синьйори Пампінеї.
Нема весілля — нема претендентки. Вона просто скалка в дупі.
Синьйора Філомена — кузина.
- І претендентка. - У лорда було багато кузенів.
Дізнаються — з усієї Тоскани збіжаться жадібні таргани
зі слугами, щоб заволодіти маєтком.
Вони витурять нас геть.
Я лизатиму черевик, який захоче мене витурити.
Ти забрав ель. Я залишила його там, а ти забрав.
- Я переніс його в погріб. - У погребі для елю надто холодно.
Я керую цим маєтком.
Ми керуємо маєтком.
Місіє!
- Сіріско! - Ми тут.
- Поговорімо про бенкет. - О так. Поговорімо.
Оскільки мого нареченого немає, я займу його місце.
- Я склав чудове меню. - Я подумала...
Господиня дому говорить.
- Пробачте. - Усе має бути неперевершено.
Риба, м'ясо, фрукти, пряний ель з корицею, що ми привезли.
Кориця, овва!
Вам справді є чим похвалитися, падроно.
Ви чарівна, з шанованої родини, мудра і...
привезли корицю. Вдала партія.
Ви найкраща.
Так і є.
Він назвав мене мудрою. Він знає, що я стара.
Падроно, він нічого не знає.
Він знає менше, ніж нічого.
А якщо він скаже Леонардо, що його майбутній нареченій 28,
і Леонардо розірве заручини?
Він не знає, що вам 28.
Звідки? У вас же обличчя немовляти.
До того ж, навіть якщо й знає,
я... я його знищу.
Розчавлю, перш ніж він скаже бодай душі.
Ти так піклуєшся про мене.
- Так. - Гаразд.
Двадцять вісім?
Вибач, що ти сказав?
Падрона Пампінея — гарна, розумна, здібна,
цілковито незаймана молода жінка.
Леонардо пощастить розділити життя з нею.
Уторопав?
Пармено. Голубонько моя.
Прокидайся. Ми їдемо.
Падроно, мій обов'язок...
Він мертвий. Ясно?
Він помер.
Я щойно туди заходила, він віддав Богу душу.
Я була там менше години тому.
- Він говорив... - А тепер мертвий, тож...
Падроно.
Ні, наш Едуардо.
Він не «наш», мала брудна мишо.
Це мій батько.
Тепер я головна.
І ми їдемо.
- Піду принаймні попрощаюся. - Ні.
Чума покидає тіло і шукає нового господаря.
Це небезпечно. Треба їхати негайно.
Можна бодай п'ять хвилин, щоб зібрати речі?
Чотири, бо я так сказала.
Прошу...
їсти.
Що-небудь.
Від нього тхне.
Будь-що.
Що ти...
Марна трата. Він і так помре.
Ми всі помремо.
Він помре швидше. Він уже на ладан дихає.
Але зараз він живий.
Ти заслуговуєш на хліб більше, ніж він.
Ісус не вірив, що хтось заслуговує на хліб більше, ніж інші.
Я теж хочу. Твого хліба.
У вас є свій хліб, падроно, у торбині.
Є, але я хочу твого хліба.
Щось не так?
Дай мені свій хліб.
Я заслуговую його так само, як інші.
Або й більше.
Дай мені хліб, коли я прошу.
Так?
Ні!
Що на тебе найшло, невдячна?
Не ти вирішуєш, хто отримає хліб!
Пішла ти, синьйоро.
- Чудовий день, правда? - Справді чудовий.
- Чудова пора року. - Чудова пора.
Так.
Просто чудова.
Це... Ви люди?
- Ми люди. - Присягаєтеся, що у вас немає чуми?
Звісно, ні,
бо я синьйора Пампінея, наречена віконта Леонардо.
Це синьйор Панфіло, з шанованого роду Лунґарно,
його дружина, синьйора Нейфіле.
Дуже приємно, синьйоро Пампінеє.
Ви незрівнянна. Віконт — дуже щасливий чоловік.
І синьйоро Нейфіле. Ви теж незрівнянна.
Я Діонео.
І я тут, щоб дбати про мого пацієнта, синьйора Тіндаро.
Моя пані, для мене велика...
Це парфуми? У неї парфуми.
- У мене непереносимість. - Усе гаразд.
Он там лавка.
Йому слід глибоко подихати,
щоб позбутися алергену, інакше він помре.
- Ще гості. - Це він!
- Ви чарівна. Усміхніться. - Це він.
Підборіддя прикрите. Покажіть горло.
Це не він.
Вітання...
усім.
Я Філомена з роду Едуардо,
кузина Леонардо.
Синьйоро!
Прибула родина!
Родичі. Яка честь.
Вітаю.
Падроно, де синьйор Едуардо?
І де ваша служниця?
Ви ж не їхали без супроводу цілий день,
як селянка?
Я б радо взяла служницю...
О так.
...Лічиску,
але цей янгол досі у Флоренції, доглядає за моїм хворим батьком.
- Отакої. - Вона свята.
Я молитимуся за вашого батька і служницю.
І за Філомену, яка хоробро подорожувала без супроводу.
Погляньте на цю розкішну і веселу компанію!
- Так. - Сіріско, ти очікуєш ще гостей?
Так. Запрошено значно більше. Значно більше.
Зараз не знаєш, хто їде і хто приїде.
Кого не звела в могилу
жорстока й невблаганна чума.
Господи, прости нам
наші гріхи, які призвели до жахливої епідемії.
Вона дуже набожна.
...що, безумовно, є карою за наш земний егоїзм.
Гаразд. І амінь.
Сіріско, покажи нам маєток.
Авжеж. Шановні гості.
Ласкаво прошу на нашу маленьку віллу.
Гадаю, це був розмарин.
Ідіть за мною. У нас є на що подивитися.
Тут можна дихати на повні груди і насолоджуватися красою.
За воротами є ліс із великими й маленькими деревами.
Тільки не заблукайте. Я сам кілька разів блукав.
Он там наша кухарка Стратилія.
Привітайся, Стратиліє.
Он вона. Чудово.
Це прогулянкові сади,
які я настійно рекомендую для нічних і вечірніх прогулянок...
Аякже, якщо хочете, щоб вас зарізали бандити, які блукають селом.
У нас ніколи не було бандитів. Ми надто ізольовані.
До того ж, Каландріно... Каландріно!
Чуми теж не було — і на маєш.
Каландріно пильнує ворота.
Ворота не зупинять смерть.
Господи, впусти нас у царство небесне...
Досить уже молитов на сьогодні, дякую.
- Встановимо правило. - Так.
Ми тут, щоб їсти, пити і рухатися у світле майбутнє.
Більше ані слова про чуму.
- Вона не відповідає атмосфері. - Продовжимо?
Так. Ходімо.
Тут ще багато цікавого. Безліч фруктових дерев.
- Два, але ми їх знайдемо. - Падроно.
- Там... - Падроно.
Там купа гною, яка...
Синьйоро Філомено...
- Ми пишаємося... - Діонео до вас звертається.
- Дуже пишаємося. - Слухаю, падроне.
Ви мені лестите, я простий робітник.
Мій батько торгував вином.
Звіть мене Діонео.
Дякую, Діонео.
І хоч я, звісно, шляхетна пані,
прошу, називайте мене на ім'я — Філомена.
Що ж...
Вам до вподоби прогулянка?
Тепер так.
У мене відчуття, що ви не схожі на інших дівчат.
Ви інакша.
Отакої, дякую.
Так, мабуть, я завжди така, яка є.
- Помітно. - Про мене говорите?
- Ні. - Ні.
Яка гарна комашка.
Так.
О ні, я її ковтнув.
- Так. Глибокий... - Я її ковтнув.
- Боже! - Вдих...
- Я задихаюся. - Зараз.
- Дихайте. - Я задихаюся.
Глибокий вдих... Два, три.
Видих... Тут є лавка. Вдих, два...
Вдих, два, три.
Погуляємо завтра вранці?
Вони глузують з мене через молитви.
Молитви любі Господу!
Вибачте, що мене не навчили безупинно розхвалювати сади.
- Через них я почуваюся потворою. - Ти не потвора.
Ти вивчаєш Боже слово і є променем світла для тих, хто тебе знає.
Тобі важко, серденько, але подумай, як похмуро у Флоренції,
особливо для нашої родини.
Мусимо з усім миритися, щоб вижити.
Що стосується суду Господнього, у нас є твої прекрасні молитви.
І ми можемо далі дотримуватися целібату.
Це, без сумніву, велика християнська жертва.
Так, без сумніву.
Що ж, піду покатаюся на коні.
Дякую.
Так, вона з шовку, видобутого з найкращих жуків.
Звісно, я вмію читати.
Так.
О так.
Я не знаю, що це.
Пампа... Пам... Па...
Як звуть ту жінку?
Панфіло, той... Дружина з Ісусом...
Філомено, ви готові прогулятися садами?
А ми могли б зустрітися внизу буквально за мить?
Складно одягтися без служниці.
Авжеж. Не поспішайте, моя пані.
Гаразд.
Тут чарівно. Ви помітили, як гарно пахне?
Як ніжний жасмин
Переплетений з бджолами
У нічному небі
Красивий вірш.
Як почувається синьйор Тіндаро?
Прикро, що він весь час хворіє.
Пробачте. Я рідко це кажу,
але не можу не сказати вам: ви незрівнянна у світлі дня.
Ой. Мій...
Мій... Мій Боже, Діонео, дякую. Я...
Агов! Ви йдете на прогулянку?
Зачекайте на мене!
Зачекайте.
Чуєте?
Ой!
Стійте там, де стоїте!
Зачекайте на мене.
Треба було швидше...
Чекайте. Стійте там.
- Ми на вас чекали. - Що робите?
- Про мене говорите? - Ні.
Добре. Я не вартий ваших розмов.
Не кажіть так, Тіндаро. Ви вродливий.
Не глузуйте з мене, злюко.
Я не глузувала.
Не впевнена, що він був моїм улюбленим папою.
Риба!
Яка краса!
О так!
- Вона сказала, що я вродливий. - Бо вона добра.
Я тут подумав: може, не всі жінки злі.
Існує така ймовірність.
Вона витончена, точно з шанованої родини.
Але вона для вас не досить розумна.
Як і всі інші.
Уяви: сьогодні може бути та ніч,
коли я нарешті зійдуся з жінкою.
- Хочете рибки? - Так, хочу!
Падроне.
Обережно. У вас надто крихкі кістки.
Ні, я чудово почуваюся.
Можливо, завдяки красивій пані.
Гаразд!
Повертайся на віллу до прислуги.
Я повідомлю, якщо знадобишся.
Звісно.
- Вибачте. - Боже!
Ви були як німфа Дафна.
Як прогулянка, падроне?
Якщо коротко — чудесна.
Філомена сповнена життя.
Часом наче скажений ельф, але красива.
І ні разу не спитала мене про спадок.
Я радий, що вам сподобалося,
бо маю погану новину про ваше здоров'я.
Що? Що таке?
Я перевірив вашу ранкову сечу.
Схоже, у вас серйозний дисбаланс червоної і жовтої рідин.
Правда? Але я чудово почуваюся. У чому ж причина?
Прискорене серцебиття
викликане виснажливою мандрівкою
або якоюсь інфекцією, яку переносять жінки.
- Чума? - Ні. Інакше б довелося їхати звідси.
Дещо менш лиховісне, та все одно небезпечне
для людини вашого складу.
Я приготував цілющий чай.
Випийте, і я майже гарантую, що ви виживете.
- Дякую, Діонео. - Авжеж.
Уперше за довгий час я почувався добре.
Але, як ти не раз казав:
моє тіло не заслуговує довіри.
Боюся, так, падроне.
Тут щось плаває.
Перепрошую, падроне. Пробачте.
Я сам винен.
Не варто схилятися перед таким бевзем, як я.
Ви патрали рибу, синьйоро? На вас кров і луска.
Справді?
Дивина та й годі.
Недоумкувата Філомена, робить усе, що забажає.
Оце життя.
Ти мусиш пити воду.
Відійди. Бо з мене хвороба перейде до тебе.
- Я не хочу, щоб ти теж померла. - Ти не помреш.
Май віру в Господа.
Я вірю, що на це воля Божа.
Ми сапфіки, на додачу до інших гріхів.
Наші бажання прокляті.
Моя найбільша радість — ділити це бажання з тобою.
Панфорте немає. Ти казала, що буде.
Ще печеться, падроно, але обіцяю, буде смачно.
- Яке м'ясо ти готуєш? - Форель.
Форель? Ні.
Краще щось вишуканіше, наприклад...
молочне порося.
Ваша правда.
Буде порося.
На жаль, щоб належно засмажити порося, потрібно два дні.
Ми виконуємо накази синьйори без вагань.
Дякую. Дякую, падроно.
А тим часом, і я кажу це з любов'ю,
раджу підпиляти зуби,
бо передній трішечки,
зовсім трішечки виступає за інші.
Місіє!
Чорт.
Що ти замислила? Подаси сиру свиню? Свинина готується два дні!
Підкину більше дров!
Якщо вона хоче свиню, вона її отримає. Я головна, слухайся мене!
Діонео, Тіндаро до нас приєднається?
Бідолаха недобре почувається.
Він і так кишківника не контролює,
а ця хвороба надовго припнула його до горщика.
Просто фонтан.
Шкода. Тоді бракує лише віконта Леонардо.
Де він?
Як він міг запізнитися? Це ж його вечеря!
Чекай. А може, його поранили? Це б усе пояснило.
Авжеж. Саме так, його поранили.
Шановні гості, до вашої уваги перша страва — квіти в желатині.
Ця трав'яна закуска сприяє виробленню шлункових соків.
Синьйоро Пампінеє,
ви, мабуть, жадаєте зустрічі з нареченим.
Так. Жадаю. Звісно.
Подруго, ви якась знервована.
Зовсім трішки.
Чому ви нервуєте? У вас є все, що треба чоловіку.
Гарне обличчя, гарне тіло, гарна сукня.
Гарне тіло?
- Прокляття! - Це... Вражає.
- Він буде в захваті. - Йому сподобається. Цікаво.
І це ще не все, мені 28.
Я зморщена 28-річна стара діва.
Підозрюю, саме тому Леонардо не з'явився.
- Хтось сказав йому, що я стара. - Вам нема про що хвилюватися.
Ви багата, розкішна, з неймовірними навиками господині.
Чого ще він хоче?
Дружини з молодшими грудьми звісно.
Але інші речі набагато важливіші.
Справді?
Справді.
Молочне порося.
Я думала, буде форель.
Пармено, голубонько моя, вибач, що затрималася.
Довелося ловити порося, тоді різати,
а потім весь той клопіт із ватрою...
Ні.
Ні!
Прошу.
Пробач.
Я вже тут.
Гаразд.
Мушу тебе перенести деінде.
Я тебе перенесу, моя голубко. Пробач.
Пробачте мою нахабність, але у вас чудесні округлості.
Дякую. Я пухкіша, ніж здаюся в сукні.
Доведеться самому впевнитися.
Лікарю, я не пацієнтка, яка потребує обстеження.
Гадаю, я знайду, що у вас болить.
Дорогенька, може, сядете на своє місце?
Лікар весь день доглядав синьйора Тіндаро,
хай його ноги відпочинуть.
З ним усе добре.
Усе гаразд.
Принесіть нам води.
А ви хутко підвелися...
щоб прислужитися, синьйоро.
Філомено.
Знаючи те, що я про вас знаю або здогадуюся,
раджу звернути свої романтичні наміри
на когось вищого статусу.
Якби ви зацікавилися заможним кавалером, скажімо Тіндаро,
було б значно краще.
Це погроза?
Господи, ні, дорогенька. Це попередження.
Уявляєте, якщо про вас дізнаються?
Вас витурять геть. Ви помрете з голоду... чи ще гірше.
Ви ж знаєте, що ми всі помремо?
Запевняю вас, так і буде, і швидше, ніж ви думаєте.
Тож я ціную вашу турботу,
але у відведений мені час я робитиму те, що захочу.
Я хочу бути вашим другом,
але я більше не служу, нікому.
Добрий вечір, друзі.
Падроне, ви маєте відпочивати.
Я почуваюся як огірочок.
Пане, ви дуже хворий.
Я блюю, відколи випив той чай, який ти приготував.
Але, як ти й казав, це свідчить про те, що він діє.
Він точно діє!
Вам треба лежати.
Ні, не треба,
бо я почув сміх янгола, і він надихнув мене приєднатися до свята.
Я не буду вигнанцем свого ж життя.
Моя пані, ви сьогодні чарівна, мов сливка.
Як ти там кажеш жінкам, Діонео?
Ви незрівнянна.
Так. Він так каже.
Ні.
Місіє!
- Що в бочці? - Нічого.
Що... Що було в тій бочці?
Ні.
Чума! Ти привезла сюди чуму!
Дідько.
Що ж.
Схоже, зарозуміла служниця
у мене в руках.
Хто це?
Якийсь чоловік.
Це Леонардо.
Ти поховав тут чумного.
І кажеш усім, що він мандрує.
Який у тебе план, клятий бовдуре?
От халепа.
Ще яка.
Я пропоную
укласти обопільно прийнятну угоду.
Я не скажу, що ти привезла чуму на віллу.
А я не скажу, що чума вже була на віллі,
і що шановний віконт Леонардо мертвий.
Так.
Допоможи мені.
Господи.
Будь ласка, будь із нею ніжним.
Саме тоді Філіп відправив війська завоювати Пагорби Кіноскефали.
Але Фламіній не знав,
що Філіп був набагато ближче, ніж здавалося.
Ви, мабуть, не розумієте складних зв'язків етолійців...
з Римською імперією, так?
Добре. Вам стане краще.
- Зараз поясню. Не хвилюйтеся. - Отакої.
Вина? Вистачить на один келих.
Рідкісний вінтаж.
- Я охоче вип'ю. - Я хочу скуштувати.
Авжеж, синьйоре.
Діонео перший сказав, що хоче вина.
А потім — синьйор Тіндаро.
Може, розділите між ними?
Не хочу робити припущень, дорогенька,
але, гадаю, така шанована людина, як Тіндаро, має вишуканіший смак до вина.
Сумніваюся, бо батько Діонео торгував вином.
Діонео, можете скуштувати ель.
Звісно, падроно.
- Так нечесно. - Чесно?
Це найвишуканіше вино,
яке мають смакувати найшанованіші гості.
Так влаштовано світ.
О боже...
Якого дідька?
- Ми хочемо грошей. - І ваших жінок.
І якщо у вас є чиста вода, теж давайте.
Геть від мене!
Чому ти кидаєш у мене тарілки?
Щоб поранити.
Ой!
Я цілий?
Допоможіть!
- Бачили, що я зробив? - Боже, яка гидота.
Ні!
О ні! Ні!
Ой!
Кардинал Аньйоло?
Нейфіле?
Курва.
Що це на вас найшло?
Хотів би я сказати, що мною заволодів диявол,
або що я втратив віру в Бога,
але це набагато гірше.
Після жахіть, які мені довелося побачити,
тепер я знаю правду.
Бог нас покинув.
Нейфіле, ти завжди була чистою дитиною.
Святою дитиною.
Геть, Сатано.
Геть!
Вдихніть і згадайте, хто ви.
Ми йдемо!
Ми йдемо.
Але знайте:
це страшний суд.
Бог більше не прийде...
як і його син.
Усе втрачено.
Чума!
- Ні! - Боже мій.
Ні!
Господи.
Я б випила ще вина.
Боже мій! Це ж не Леонардо?
У мене жахливий вигляд!
- Ви прекрасна. - Іду!
- Боже!
Я дійшла.
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин