ДЕКАМЕРОН
Не ти вирішуєш, хто отримає хліб!
Ні!
Стій!
Я дійшла.
Ми не наймаємо, нікчемо.
Ні, я прийшла в гості.
Вона наче втілення чуми.
І схожа на повію.
Іди геть.
-Іди. -Ні, я кузина Леонардо.
-О ні. -Таке шахрайство карається смертю.
Ні, я не шахрайка.
Я Філомена з роду Едуардо Флорентійського.
-Трясця. -Гаразд.
Це неможливо, бо така вже є.
-Що? -Так.
Так.
Лічиска.
Як ти смієш!
Ти зрадливе стерво! Ти хотіла мене вбити!
Ні!
Гаразд. Досить.
Геть від мене!
Годі вже!
Мої найкращі туфлі!
Господи.
Я не б'ю жінок, але це було необхідно.
Якщо ніхто не дасть відкоша цій приблуді, це зроблю я.
Не смій торкатися синьйори Філомени.
Виженіть цю самозванку!
Це не Філомена, я — Філомена.
Здається мені, що ця самозванка — ваша заздрісна служниця.
Адже так?
А й справді.
Це моя заздрісна служниця Лічиска.
-Ні, вона… -Я спершу тебе не впізнала, Лічиско.
Я завжди дбала про тебе,
а ти заявилася в такому вигляді і так поводишся.
Мені страшенно соромно.
Вибачся за те, що зганьбила мене перед друзями.
Ні.
Прикро, та дорожні перипетії позбавили її розуму.
Її брехливим словам немає прощення.
-Згодуймо її псам. Я допоможу. -Чекайте.
-Я теж. -Допоможи їм.
Ні.
-Усе. Ходімо звідси. -Я не виживу. Ні.
-Ні. -Ні, переживеш.
-Ні! -Зачекайте.
Бодай хліба їй дам на дорогу.
Як люб'язно.
Дай.
Будь ласка.
Щоб не голодувала дорогою назад.
Ти мусиш мені допомогти.
Виявляється, я нічого не мушу.
Ти мене зрадила, Лічиско.
Залишила помирати.
Ти напала на мене за те, що я дала голодній людині хліб.
Ну…
Пробач.
Слухай, якщо хочеш залишитися, доведеться бути моєю служницею.
Бо дозволю їм тебе вигнати,
як несповна розуму селючку, на яку ти схожа.
А ти вдаєш шляхетну панну?
З нормальними очима і тьмяним волоссям? Ні.
Твої зап'ястя такі товсті, що тобі нізащо не повірять.
Уже вірять.
Один вельможа навіть упадає за мною.
Падроне Тіндаро.
Племінник маркіза Перальто?
-Так. -Нема часу на упадання.
Потрібне освідчення, так надійніше.
Я рада, що ти тут.
Хоч через твій гидкий рот на тебе важче дивитися.
Я подбаю про нашу безпеку, а ти вдавай служницю.
Колишня ти мертва.
Так. Ти штовхнула її з мосту.
Гаразд.
-Вибачте, падроно. -Не хвилюйтеся.
Виносимо добрива.
Фух.
Ви добряче провчили того кардинала.
Врятували нас усіх.
Навіть завдали кілька додаткових ударів. Це запобіжний захід чи…
Ні, кожен удар був вкрай необхідний. Я зробила те, що мусила.
Нам усім іноді доводиться вбивати.
Отакої.
Гаразд, Діонео нейтралізує чуму,
а потім я подам десерт. Тістечка!
Ходімо.
Вона теж іде.
Що більше…
-Поґо з Женеви каже… -…то краще.
…отрута проникає у вигляді запаху.
Отже, якщо вас застерегли, уникнути зараження дуже просто.
Лічиска зреклася своєї злостивості, і я люб'язно їй пробачила.
-Так, Лічиско? -Так.
І це ти називаєш реверансом?
Спробуй ще раз.
Досить. Дякую. Продовжуйте, лікарю.
Дякую. Проводимо цибулиною по підборідді, зап'ясті
і решті ділянок концентрації запаху, як їх називають у медицині.
Не занадто, лише щоб уникнути міазмів.
Повторюйте за мною. Сморід.
Сморід. Відганяємо геть.
-Сморід. -Сморід.
Сморід.
Він дуже досвідчений лікар.
О так.
Сморід.
Вам із ним пощастило.
І, звісно, йому пощастило з вами.
Як і всім нам,
беручи до уваги ваш неабиякий вияв хоробрості з бандитами.
-Так, ну… -Сморід.
-Це правда. Я… -Сморід.
Я багато читав про рукопашні бої.
Це очевидно.
І гучні звуки, щоб розвіяти залишки чуми в повітрі.
Кричіть зі мною.
Голосніше. Дякую.
Повітря зараз на диво чисте. Так, лікарю?
Загрозу усунуто. Може, ще вина?
О так.
Червоне чи біле? Пропоную біле.
Ми ігноруватимемо той факт, що трійко бандитів
щойно вторглися сюди і наробили безлад?
А й справді!
-Де вартові? -Немає?
І де, на милість, господар дому?
Якби хтось належно керував маєтком, цього б не сталося.
А вам би не довелося принижуватися
цим чоловічим вчинком.
Я захищала нас.
Ви наче збожеволіли.
Сіріско зробить усе можливе, щоб запобігти новим нападам.
Так, звичайно.
-Маєте якісь пропозиції? -Треба помолитися за кардинала.
А за мене помолитися? У дім мого нареченого щойно вдерлися бандити.
Господи, чому?
Чому?
-Милостивий Боже, чому… -Годі!
Опануйте себе нарешті!
Ми всі зазнали великих втрат від чуми,
але саме тому заслуговуємо на перепочинок у цьому ідилічному й безпечному місці.
Ми святкуємо! Пригадуєте?
Повернімо собі святковий настрій, гаразд?
Ура!
І я знаю, що ви всі думаєте: «Сіріско, де десерт?»
Гарні новини.
Ми принесемо тістечка у ваші покої, щоб забезпечити вам солодкий сон.
Сіріско, покої замалі.
Так, синьйоро, але пам'ятайте, це лише тимчасово.
-Ми переїдемо до головної спальні… -Сіріско!
Немає куди подіти моє падуанське дзеркало. Бракує місця.
А тут? Або ось тут.
Або я могла б закріпити його на дверях.
-Сіріско! -Час тістечок.
Посередині мої улюблені…
Приготуй карету.
Карету? Плануєте опівнічну екскурсію селом?
Площа незрівнянна, але в темряві нічого не видно…
-Досить. -Прошу?
Досить з мене цієї крихітної кімнатки
для жалюгідної незаміжньої дами.
-Що ж… -Ми їдемо до Леонардо.
Ти казав, що він у сусідньому місті.
-У якому саме? Поїхали туди! -Я казав, що в місті?
Сподіваюся, так і є. Я багато чого казав.
Яке місто?
-Прато. -Прато?
-Ти не знаєш? -Наче закінчується на «О».
-Він з іншою жінкою? -Ні.
Якщо він таємно одружений з набагато красивішою жінкою…
-Ні. -…я вб'ю тебе уві сні.
-Тоді я вб'ю себе. -Ні.
-Місіє, ти зробиш те саме. -Авжеж, я з вами.
Падроно, присягаюся, він неодружений і нічого не знає про вашу зовнішність.
Хоча це була б причина поквапитися додому,
бо ви прекрасна, бачить Бог.
Не знаю, що заважає йому зустрітися з нареченою,
та я із цим покінчу.
Може, поїдемо вранці, коли розвидніє?
На нас щойно напали бандити.
Так.
Добре.
Мені треба відпочити.
Хочу мати гарний вигляд для мого чоловіка.
Звісно.
Удосвіта ми троє поїдемо його шукати.
Чудово.
-Чудово. -Місіє, пісню на добраніч.
-Що? -Авжеж, падроно.
Як сокільник співає
Що сокільник співає…
Іди вже.
Пісня лине до краю
Що сокільник співає
Як сокільник співає
Вона, звісно, мила, але я нізащо не їздитиму містами Тоскани
у пошуках чоловіка, якого ми поховали у дворі.
Є інший спосіб.
Як почуваєтеся, падроне?
Дивовижно.
Фантастичний вечір. Теоретично, моя перша перемога у битві.
Ти ж їх бачив.
Уяви, що б вони зробили, якби я не втрутився.
Зґвалтували.
Вони б мене зґвалтували.
Ти колись чинив насильство?
Доводилося, заради пацієнтів.
Нагадало, як це — бути чоловіком.
Філомена відвела мене вбік, щоб подякувати за хоробрість у сутичці.
Флірт із жінкою — саме те, що мені треба.
Цілюще зілля від недуги.
Можливо, вона не така, як інші.
Я залицятимуся до Філомени.
Зважаючи на ваше розуміння жінок і жіночої природи,
мене дивує, що ви візьметеся за таку небезпечну справу.
Слушне зауваження.
Майже сумно. Шкода, що вона не може мені просто подобатися.
Але це завдасть шкоди нам обом.
Авжеж. Радію, що зі здоров'ям у вас усе добре,
але пам'ятайте: вам потрібен відпочинок.
І чай.
Вистачає того, що є в мені.
Я відчуваю, що можу все. Я чудово почуваюся!
О ні!
Так!
Я літав.
Серденько?
Серденько, це було жахливо, правда?
До речі, я не вважаю, що Бог нас покинув.
Такий мій висновок.
Але всі помирають, навіть кардинал.
Так, визнаю, Бог сердиться на людство.
Може, ми побудували замало соборів. Або забагато.
Його шляхи незвідані, еге ж?
Кардинал Аньйоло про це забув, і поглянь, що з ним сталося.
Забитий до смерті жінкою.
Кардинал Аньйоло вділив мені перше причастя.
І це все ще рахується.
Серденько…
що в тебе на колінах?
Палець кардинала.
Гаразд.
Що робитимеш із ним?
Не знаю.
Він такий маленький, а я почуваюся такою самотньою.
Я тут, серденько. Ти не самотня.
Я його викину, гаразд?
Я, мабуть, трохи з'їхала з глузду.
Ну…
У чарівний спосіб, який я обожнюю.
Трясця.
Панфіло!
Я в колодязі!
Панфіло!
Є хтось?
Боже?
Вставай. У нас багато роботи.
У Сіріско справи з Пампінеєю, тож його не буде,
її Місії теж.
Роботи ціла гора, а є лише ми.
Я вже спорожнила нічні горщики.
Хочу води.
Не торкайся губами черпака.
Погана прикмета, і це огидно.
Гаразд, ходи сюди. Підійди!
Які м'які руки.
Ти…
Що?
Байдуже. Помийся. Є робота.
Немає нічого кращого за копання ями, щоб з'єднати кістки із землею.
Іди туди, де трава, за 30 кроків від стежки.
Там м'яка земля. Щонайменше півтора метра глибини.
Якщо не хочеш копати знову, коли його вириють вовки.
Трясця.
Нейфіле!
Доброго ранку, Сіріско.
Доброго ранку, падроне. Сподіваюся, сніданок вам сподобався.
До речі, ти бачив мою дружину?
Ні, не бачив.
Але не хвилюйтеся, тут дуже безпечно.
Вчорашнє вторгнення не додає впевненості.
Знаю. Але я поставив на варті найсильнішу свою людину.
І найслабшу. Це одна людина, тому…
Може, зробимо щось іще?
Зброя.
-Так. -І вартовий при тямі.
Не наражаймо маєток на небезпеку неувагою до деталей.
Так. Авжеж. Але не хвилюйтеся за дружину.
Погляньте, який прекрасний парк. Як він манить.
Є де заблукати. Так?
Я так втомилася чекати.
Після вчорашнього вечора я мушу зустрітися з Леонардо.
Коли той бандит схопив мене, перед очима промайнуло все моє життя.
Ми не повернемося, поки не знайдемо мого нареченого.
Чому ми сповільнилися?
Чому ми зупинилися?
Боже. Місіє, якщо це бандити, які хочуть нас зґвалтувати,
підеш ти?
-Так. -Хай беруть тебе.
Так буде легше.
Сіріско?
Нащо ти даєш мені качку?
Каченя, авжеж.
Ми подумали, це вас трохи заспокоїть.
Заспокоїть?
У нас є новини
про Леонардо.
Але це був мій останній шанс.
Я потримаю каченя. Дякую. Так.
Сукня, посаг і все решта.
Місіє.
І мій батько так радів, що я поїхала.
«Нарешті твоя черга», — сказав він.
-Настала моя черга! -Ваша черга.
Тримайте каченя.
Щастя.
Краса.
Дорогенька
У нас є план
-Дорогенька -Дорогенька
-У нас є план -У нас є план
Який чудовий день. Пройдемося біля оливкових дерев?
Навіщо?
Просто так.
Так, ну… Ні, у мене все розписано.
Сніданок був божественний.
Так, розкішний. Аромати…
Звісно, міг бути й кращим.
Яким було ваше дитинство? Мабуть, пречудовим.
Паскудним, звісно.
Але хворобливість має одну перевагу — у мене був час вивчати історію.
Краще гаяти час на навчання, аніж на вуличні ігри
чи друзів.
Я казав, що я один з провідних експертів
із римських воєн у Македонії?
Недвозначно натякнули.
Я хотів би й далі частувати вас
історіями про етолійську війну.
Як мило.
Надто зухвало з вашого боку.
Пробачте, Тіндаро.
Я розхвилювалася.
Просто мені не вистачає інтелектуальної поживи.
Такий привілей бути просвітленою вами, синьйоре.
Так, ну…
Хто ж іще це зробить?
Діонео.
-Вітаю, лікарю. -Падроно.
Діонео, починай.
Трохи музики, щоб легше було засвоїти факти.
Вам.
Відносини Риму й Македонії
були заплямовані Другою Пунічною війною.
Ганнібал виконував довічну обітницю, дану батькові —
ніколи не пробачити римлянам.
Варто було вбити його,
коли він був безпомічним немовлям.
Іспанія тут. Флот не потрібен.
Карфаген тут.
Якби Ганнібал взяв в облогу Сагунт, навіть четвертий…
І ще одна причина, милостивий Боже.
Ти всемогутній і дуже великий.
Куди б ти подався, якби втік від пастви?
Ховатися ніде.
Нейфіле?
-Привіт. -Отакої, ти в колодязі.
-З тобою все гаразд? Ти ціла? -Я мокра.
У мене дуже багато запитань, та спершу принесу мотузку.
-Зачекай. -Усе гаразд.
Не треба мене рятувати.
-Що? -Не рятуй мене.
Хай Бог мене врятує.
Це ж не так, як із тим кущем, що ти підпалила?
Ні, я випробовую Бога.
Якщо він справді не покинув мене, то не дасть мені загинути в колодязі.
Він якось мене врятує, і це буде знак.
Серденько…
а якщо я знак?
Облиш, ти не знак.
Ти мій чоловік і кохаєш мене.
Звісно, ти хочеш мене врятувати.
Це нічого не доведе.
То це має бути посланець божий?
Або диво.
Магічні сходи чи порив священного вітру.
Як сніданок?
Смачний.
Повидло, огіркова трава. Я відкладав тобі мед.
-Накажу приготувати кошик. -Ні, немає потреби.
Я прихопила порося.
А якщо він тебе не врятує?
Любове моя, навіщо ти так кажеш?
Гаразд, серденько, тримаю кулаки.
Молюся за тебе. Гарного дня.
Гаразд.
А тепер вірш на славу твою.
У терцині. Кажуть, зараз це модно.
Вклоняюсь і молю Зверни свій погляд на моє життя
Уже полудень.
Треба чекати до вечора?
-Так. -Так.
Яким був Леонардо?
Він був гарний.
Гарний.
Як гарно.
Опиши його.
Сваха трохи розповідала,
та я вже не слухала, коли почула, що він згоден на шлюб.
Так, звісно.
Він любив свою віллу.
Але Венецію любив більше.
Він дуже любив Венецію.
Там я його й зустрів. Я керував одним закладом.
Дім відпочинку для жінок.
Радше для чоловіків. Жінки не відпочивали. Але…
Він узяв мене на віллу Санта,
а коли подорожував, то завжди привозив нову книгу.
-Навчив читати. -Ти вмієш читати?
Схоже, він гарний і багатий.
Так, він доволі багатий.
Успадкував віллу, коли був юним, і відтоді розбудовує.
Добрий християнин.
Ну…
Він був голосним.
Дуже голосним.
У нього був гучний голос і широка усмішка…
А його улюблений колір?
-Синій. -Синій! Місіє, синій!
-Ми думали про синій! -Як чарівно.
Синій.
Наче ви були пов'язані ще до зустрічі.
Синій.
Знаєте, що ще? Він любив рудих.
І мав надію, що ви будете руда.
Так-так.
А ми продовжуємо, і я знову виступатиму для вас.
Неймовірно.
Я знаю, що жінки зациклені на марнославстві плоті.
-І я радо вас потішу. -Пробачте, не розумію, про що ви.
Ви споглядатимете моє тіло.
Діонео, ми покажемо Філомені,
як саме Філіп V зазнав краху під натиском
великого Тита Квінкція Фламініна у Фессалії.
-Так. -Нам потрібні палиці.
-Моя панно. -Авжеж. Прошу.
Господи. Навіщо тицяєш гострим кінцем?
Обидва кінці гострі.
Замовкни, македонський волоцюго, і займи позицію.
Я тебе розчленую.
Гарна ідея. Дуже по-чоловічому.
-Так. -Двоє чоловіків, повних сперми.
Господи.
Так.
Пригніться.
Знаєте, македонці спершу загнали римлян у глухий кут.
Але потім ті завдали удару.
Ура, римляни!
Фу, македонці.
Отже, Всемогутній Боже, якому я цілковито довіряю,
спробуймо дещо інше.
Я знаю, що ти мене врятуєш,
але я іду під воду.
Я іду під воду!
Боже, я мало не загинула,
але ти робиш мене сильнішою.
Ну все.
Досить уже.
Ще один вірш. Тебе це втішить, Боже?
У рот. Бум.
Я попросив вас провести зі мною день, бо ви перша жінка,
яку я не вважаю цілковито відразливою.
Дякую.
Важко бути багатим, як я.
Усім відомо, що жінки дичіють від самого запаху грошей.
Але це, звісно, лише наука.
Не можу й уявити, у якому ви становищі.
Ми жадібні створіння.
Вибачення прийнято.
Але ви набагато більше, ніж гроші.
Ви розумний, сильний, красивий.
Бідолашний.
Мабуть, до вас липне стільки жінок, що доводиться відбиватися.
Що?
Ні, це не так.
Чому ви так кажете?
Та я лише…
-Ви дражнитеся? -Ні.
Ваші брехливі лестощі на мене не діють.
Я не брешу. Я…
Ви красивий.
У вас приємне обличчя, хвилясте волосся.
Моє волосся не хвилясте, а кучеряве.
Я так і знав.
-Знущається з мене. -Я…
Я…
Діонео, скажи цій бездушній жінці, що я не терплю насмішок.
Якось через насмішки я навіть упав.
Язик набряк.
Як апельсин. Не можу дихати.
Вас за це повісять.
Падроне, дихайте глибоко. Ось так.
Язик.
Добре. Очі.
Виживете.
-Ти впевнений? -Упевнений.
А це глузливе жорстоке створіння?
Такі вони жінки.
Засліплені емоціями. Вона не хотіла вас образити.
Говорила про моє волосся.
Як друг другові: ваше волосся неслухняне і непривабливе.
Але як лікар, запевняю:
вона з вас не глузувала.
Для Філомени ви найкрасивіший,
бо вона закохана у вас.
Невже?
Ви в мене закохані?
Так.
Так, я закохана у вас.
Я так і думав.
Діонео, проведи даму в дім,
хай приготується до вечері.
Я посиджу тут і поміркую про все, що сталося,
у повній тиші й самоті.
А як побачиш десь закуски, принеси.
Добре.
Гарного дня, Філомено.
Хай любов до мене не засліпить вас, щоб ви змогли піднятися сходами.
Щоб піднятися сходами, треба бачити.
Я смішно пожартував.
О так.
Чарівно, синьйоре.
Як бачиш, я дотримуюся своєї частини угоди.
Я теж.
Сподіваюся, ти знаєш, що це освіжає.
Любов дивна.
У ній правда.
Правда тіла й розуму.
Душа виходить із тіла і ширяє в небі.
Поміж хмаринками.
У мене була кобила, яку я дуже любив.
Дуже.
Я спав з нею у стайні, коли та хворіла.
Я хотів, щоб вона знала, що я завжди поруч.
Я просиджував там годинами. Годинами.
Забував їсти. Ми ділили воду на двох.
За день ні крихти в роті.
Я пішов до кімнати для прислуги по хліб та ель,
а коли повернувся, кобила відкинула копита.
Наче хотіла позбавити мене болю.
Мабуть, у цьому немає сенсу.
Просто…
Так було.
Один день переходить в інший.
Щире кохання твого життя помирає без останнього поцілунку.
Ну що ж, нам усім доведеться це пережити, чи не так?
Ніхто не любить скигліїв.
Ходімо, нам уже час.
Витри мені зуби.
Боже?
Падроно Нейфіле, це ви?
Ось чому Бог послав мене сюди.
Хапайте мою руку.
Вас послав Господь?
Авжеж.
От пройдисвіт. Я так і знала.
Як Він вам явився?
Як стовп чи хмара?
Як голос у моїй голові.
Промовив: «Іди, Діонео, до старого колодязя і врятуй дівчину.
Амінь».
Голос Бога
був глибокий і гучний? Чи чистий і дзвінкий, як ріг?
-Як ваша температура? -Досі тремчу.
Боюся, у вас холоне кров. Крижана, як вода.
Я мушу передати вам трохи свого тепла.
Розумію.
Дякую за пожертву.
-Дуже тепло. -Добре.
А тут?
А які відчуття тут?
Так.
А тут?
Ох. А тепер я надто гаряча.
Дякую, що допомогли.
Гарна у вас дружина.
Хіба я просив зняти сорочку?
Бог просив.
Серденько, Бог тебе врятував?
Так. Він послав Діонео.
Голос промовив у його голові.
Уявляю голос Бога: «Агов, лікарю».
Чи, може, більше стакато: «Агов, лікарю».
Радо послухаю, але ми запізнюємося на вечерю.
Одягайся і ходімо. Не змушуймо інших чекати.
Нейфіле?
Так.
…тому коментарі Аверроеса до теорії руху Арістотеля
мене особливо цікавлять.
І мені до вподоби його міркування про чистоту.
Не розумію ані слова.
Звісно, ні. Тому вам пощастило зі мною.
Бо я розумію, що кажу.
Оголошення, шановні гості!
-У нас надзвичайна… -Ми з віконтом Леонардо побралися!
Так.
Треба відсвяткувати.
-Вина! -Так.
Ми знайшли його в Прато.
Він учив дітей користуватися млином.
У нього величезне серце.
Як мило.
І ви піддалися емоціям? Це так романтично.
І так нерозумно.
Наша любов була миттєва.
Він одразу запропонував узяти шлюб.
У пориві пристрасті й відданості
ми об'єдналися перед Богом у маленькій церкві.
Звісно, потім ми об'єдналися як чоловік і дружина, лише ми.
Було чудово.
Усе, чого я завжди хотіла.
-Так, Місіє? -Авжеж, це було розкішно.
Розкішно.
І ви не повірите: він був у синьому.
Він був у синьому. Наш улюблений колір. Так.
Яка ідилія. Справді.
То він скоро приєднається до нас?
О так.
Поїхав купити скло у Венеції, а тоді приїде.
А поки що лише я.
Так, господиня дому.
Сама.
Усе гаразд, Пампінеє?
Ви мали на увазі «віконтеса».
Ой… Пробачте, віконтесо. Вибачте.
Усе прекрасно.
Я… Усе добре. Так…
Я… У мене очі набрякли від сліз.
Так, але це сльози радості.
Просто…
Сльози радості. Так.
Ще вина!
Агов.
Так.
Не поспішай.
Ну ж бо.
Ні, дякую.
Пийте.
Ну ж бо.
Голову назад.
Догори, вище.
Знову треба рятувати прекрасну діву?
Падроно, я вас не чекав.
То я накажу вас повісити.
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин